Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - суді Гаврилової О.В.,

при секретарі - Томіленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 08.12.2015р. звернувся до суду з позовом, вимоги якого були неодноразово збільшенні в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України (а.с.2-5, 80-82, 88-92, 178-180, 215, 230), в якому просить: стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти в розмірі 22616,83 доларів США (в національній валюті України за курсом НБУ на час ухвалення рішення) за позикою від 26.08.2005р., які складаються з: суми позики в розмірі 8000,00 доларів США; не виплачених процентів на рівні 16% річних від суми позики у розмірі 14370,27 доларів США, нарахованих з дня надання позики і до 17 листопада 2016 року; 3% річних від простроченої суми у розмірі 246,56 доларів США, нарахованих з початку прострочення позики по 17 листопада 2016 року; стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти в розмірі 36305,46 доларів США (в національній валюті України за курсом НБУ на час ухвалення рішення) за позиками від 07.01.2006р., 17.02.2006р. та 06.04.2007р., які складаються з: сум позик в розмірі 15400,00 доларів США (5000,00, 3400,00, 7000,00); невиплачених процентів на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 16167,34 доларів США, нарахованих з дня надання позик по 17 листопада 2016 року; 3% річних від прострочених сум у розмірі 4738,12 доларів США, нарахованих з початку прострочення позик і до 17 листопада 2016 року.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 26.08.2005 року відповідач ОСОБА_3 позичив у позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США під 16% річних, які зобов'язався повернути за вимогою на протязі тижня, про що склав розписку. 24.09.2015 року позивач направляв відповідачеві вимогу щодо виконання грошового зобов'язання, однак відповідач продовжує ухилятись від сплати позики та процентів. Крім того, в період з 07.01.2006р. по 06.04.2007р. ОСОБА_3 позичив у позивача грошові кошти у розмірі 15400,00 доларів США, що підтверджується розписками відповідача від 07.01.2006р. - на суму 5000,00 доларів США, від 07.02.2006р. - на суму 3400,00 доларів США, від 06.04.2007р. - на суму 7000,00 доларів США. В розписках встановлений строк повернення коштів. Відповідачем здійснювалась часткова сплата процентів за позиками: 14.05.2008 р. - 1000,00грн., 16.04.2010 р. - 4000,00грн., 27.09.2011р. - 1600,00грн., 20.03.2012р. - 2400,00грн., 30.05.2012р. - 2400,00 грн., 20.02.2013 р. - 2400,00грн., а всього 13800,00грн., що за курсом НБУ складає 1804,46 доларів США. Всупереч договірним зобов'язанням відповідач не повністю повернув належні грошові кошти, чим порушив умови договору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав, додатково пояснив, що відповідач починаючи з 2002 року неодноразово позичав у відповідача грошові кошти, частину з яких повернув. З даним позовом позивач звертається до суду лише щодо стягнення боргу за неповернутими коштами. 25.08.2005р. позивач позичив відповідачеві 8000,00 доларів США в присутності двох свідків, про що складено розписку, під 16% річних, з поверненням за вимогою. Крім того, 07.01.2006р., 17.02.2006р. та 06.04.2007р. відповідач позичав кошти, склав відповідні розписки, при цьому нові позики надавались на тих самих умовах. 14.05.2008р. відповідач повернув позивачу 1000,00грн. (на той час еквівалент 200,00 доларів США), які позивач вважає погашенням частини заборгованості за всіма чотирма розписками. Згодом відповідач продовжив повертати частину заборгованості за всіма чотирма розписками: 16.04.2010 р. - 4000,00грн. (500,00 доларів США), 27.09.2011р. - 1600,00грн. (200,00 доларів США), 20.03.2012р. - 2400,00грн. (300,00 доларів США), 30.05.2012р. - 2400,00грн. (300,00 доларів США), 20.02.2013р. - 2400,00грн. (300,00 доларів США), на загальну суму 1804,00 доларів США. Оскільки відповідач вчиняв дії по частковому поверненню коштів, строки позовної давності за строковими розписками перериваються. Оскільки прийнявши часткове виконання зобов'язання від відповідача позивач був зобов'язаний видати відповідні розписки, але відповідач не вимагав їх надання, то розписки про часткове повернення процентів за строковими розписками знаходяться у позивача. Стосовно часу складання розписок про повернення частини коштів, позивач пояснив, що розписку від 14.05.2008р. він склав у 2015 році, коли готував позовну заяву, розписку від 16.04.2010 р. - також у 2015 році, розписку від 27.09.2011р. - у 2011 році, розписку від 20.03.2012р. - у березні 2012 року, розписку від 30.05.2012р. - в травні 2012 року, розписку від 20.02.2013р. - у 2015 році. Крім того, в березні 2006 року позивачем були отримані від відповідача 10000,00 доларів США за розпискою, вимоги за якою в даному позові позивач не виставляє, оскільки кошти повернуті.

Крім того, позивач був допитаний за його згодою в якості свідка.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що брав кошти в борг по чотирьом розпискам, вказаним у позові, однак запозичені кошти були ним повернуті за строковими розписками - у вказані в них строки. Грошові кошти за розпискою від 25.08.2005р. брав під відсотки та за першою вимогою повернув 8000,00 доларів США без процентів, оскільки кошти були повернуті через незначний час - у вересні 2005 року. Ніякого документу про повернення коштів сторони не складали, віддати розписки він від позивача не вимагав, оскільки між сторонами були дружні відносини.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити та зазначив, що розписки по поверненню коштів не підписувались відповідачем, вони знаходяться у позивача, а не у відповідача, тому є неналежним доказом.

Також стороною відповідача подано письмове клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог за всіма розписками (а.с.190-191).

Вислухавши пояснення сторін, допитавши позивача в якості свідка та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.12.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 8000,00 доларів США під 16 процентів річних, та зобов'язався повернути за вимогою на протязі тижня, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.231).

17.01.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 суму в розмірі 5000,00 доларів США на строк з 07.01.2006р. по 12.01.2006р., та зобов'язався повернути в зазначений строк, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.233).

17.02.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 суму в розмірі 3400,00 доларів США на строк до 20.02.2006р., та зобов'язався повернути у вказаний строк, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.232).

06.04.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 суму в розмірі 7000,00 доларів США на строк до 17.04.2007р., оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.234).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами укладено чотири договори позики, оформлені розписками. При цьому за договором позики від 26.08.2005р. визначений розмір процентів річних та строк повернення коштів визначений протягом тижня від дня пред'явлення вимоги. Іншими договорами позики встановлений строк повернення позики, проте не встановлений розмір процентів, який визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки дані договори позики не є безпроцентними в розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказах.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував факту отримання ним від позивача в якості позики грошових коштів за вказаними вище чотирма договорами позики оформленими розписками, на умовах, що в них визначені.

Разом з тим, відповідач стверджував про повернення ним отриманих у позику коштів за строковими розписками - у визначені ними строки, а за розпискою від 26.08.2005р. - у вересні цього ж року.

У відповідності до частин першої, другої та третьої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що в 2006р. він працював з відповідачем ОСОБА_3, в його обов'язки входило збирання грошових коштів (виручки) в магазинах, одержаних від реалізації товару. Приблизно у вересні 2006 року, за вказівкою відповідача свідок зібрав кошти в гривні в еквіваленті 8000,00 доларів США, обміняв їх на долари США та передав ОСОБА_5 8000,00 доларів США. Відповідач не пояснював свідку для чого потрібні ці кошти.

Отже показання даного свідка не можуть бути визначені, як належний та допустимий доказ повернення відповідачем позивачеві отриманих у позику коштів у сумі 8000,00 доларів США, тим більше, що ОСОБА_4 не був свідком передачі відповідачем позивачу будь-якої суми грошових коштів.

Жодного належного та допустимого доказу (в розумінні ст.57-59 ЦПК України, ст. 545 ЦК України), виконання відповідачем боргових зобов'язань перед позивачем стороною відповідача суду не надано.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи, як на час звернення позивача з даним позовом до суду, так і протягом розгляду даної справи відповідач не виконав взяті на себе за договорами позики зобов'язання, грошові кошти позивачу у відповідності до умов договорів не повернув, а доказів повернення грошових коштів відповідачем суду не надано, тому вимоги позову про стягнення сум боргу у передбачені договорами та Законом спосіб: щодо стягнення сум одержаних у позику коштів, 16% річних за договором позики від 26.08.2005р., процентів на рівні облікової ставки НБУ за договорами позики від 17.01.2006р., 17.02.2006р., 06.04.2007р., а також 3% річних від простроченої суми відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України, обов'язок повернення яких визначений ч.1 ст.1050 ЦК України, є правомірними.

Представник відповідача в судовому засіданні подав клопотання про застосування строків позовної давності до всіх позовних вимог, у зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.190-191), в якому зазначив, що за розпискою від 26.08.2005р. строк позовної давності, на його думку, починає перебіг з наступного дня після укладення даної розписки, тобто з 27.08.2005р.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Однак, в даному випадку договором позики від 26.08.2005р. строк повернення коштів визначений протягом тижня від дня пред'явлення вимоги, що відповідає вимогам ст.1049 ЦК України.

Крім того, частиною 2 ст.530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень абзацу другого ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Тому початок перебігу строку позовної давності у подібних випадках має бути приурочений до дня подання позову або пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання.

Отже, в даному випадку, не можна вважати наступну дату за датою укладання договору позики - 27.08.2005р. датою настання у відповідача обов'язку повернути грошові кошти та початком перебігу для позивача строку звернення до суду з позовом про стягнення боргу за цим договором позики.

Вимога до відповідача про виконання ним грошового зобов'язання за договором позики від 26.08.2005р. була направлена позивачем 24.09.2015р. (а.с.8-13).

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку (за розпискою від 26.08.2005р.) строк позовної давності не пропущено.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Станом на дату ухвалення даного рішення - 03.02.2017р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2698,6979грн. за 100,00 доларів США.

Таким чином, на день ухвалення рішення, сума боргу за розпискою від 26.08.2005р. становить 215895,83грн. (8000,00 х 26,986979).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір яких встановлюється договором.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, сума процентів за розпискою від 26.08.2005р. за період з 26.08.2005р. по 17.11.2016р. включно (як про це зазначено в позові та розрахунках позивача (а.с.181)) становить 388210,39грн. (8000,00 х 16/100/365 х 4102 х 26,986979).

Що стосується вимоги про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 07.11.2015р. по 17.11.2016р. (як про це зазначено в позові та розрахунках позивача (а.с.181)), судом встановлено наступне.

Як вже зазначалось вище, вимога до відповідача про виконання ним грошового зобов'язання за договором позики від 26.08.2005р. була направлена позивачем 24.09.2015р. Однак, відповідачем особисто за адресою зареєстрованого місця проживання вона одержана не була, конверт повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с.13). Направлена за адресою місця роботи відповідача вимога була отримана 28.09.2015р. особою на прізвище Підгорна (а.с.12).

Однак, під уповноваженою особою на одержання кореспонденції слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від адресата на прийняття для нього кореспонденції. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що особа на прізвище Підгорна мала такі повноваження від відповідача, чи фактично передала останньому надіслану позивачем вимогу.

Моментом пред'явлення вимоги є не її відправлення а час отримання її боржником (фактичної обізнаності особи про існування вимоги).

Тому визначені частиною 2 ст.625 ЦК України санкції, в даному випадку, не можуть застосовуватися через сім днів як від 28.09.2015р., так і від 07.11.2015р., про що просить позивач у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку часом отримання відповідачем від позивача вимоги слід вважати день, з якого він став обізнаним про звернення позивача до суду з даним позовом, а саме його ознайомлення з матеріалами справи після ухвалення заочного рішення - 26.09.2016 року (про що є відмітка у довідковому листі до справи).

Три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, від простроченої суми 8000,00 доларів США за договором позики з 04.10.2016р. (наступного дня від спливу тижня, як про це вказано в розписці) по 17.11.2016р. включно, тобто за 45 днів прострочення становить 798,54грн. (8000,00 х 3 х 45/365/100) х 26,986979).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення коштів за договором позики від 26.08.2005р. підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за розпискою від 26.08.2005р. в сумі 215895,83грн., 16% річних в розмірі 388210,39грн. та 798,54грн. - три проценти річних за прострочення виконання боргового зобов'язання.

Що стосується вимог позивача про стягнення коштів за строковими розписками, суд приходить до наступного висновку.

Згідно умов розписки від 17.01.2006 року, строк повернення коштів по 12.01.2006р., згідно умов розписки від 17.02.2006 року - до 20.02.2006 р., згідно умов розписки від 06.04.2007 року - 17.04.2007р., а із заявою про збільшення розміру позовних вимог, яка первинно містила вимоги про стягнення боргу за цими розписками, позивач звернувся до суду 01.02.2016 року (а.с.88).

Разом з тим, відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

На підтвердження переривання строків позовної давності за розписками від 17.01.2006 року, від 17.02.2006 року та від 06.04.2007 року, позивачем суду надані складені ним же розписки від 14.05.2008р., від 16.04.2010р., від 27.09.2011р., від 20.03.2012р., від 30.05.2012р. та від 20.02.2013р. (а.с.194-199), в яких зазначено, що вказані в цих розписках суми коштів отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за розписками від 17.01.2006 року, 17.02.2006 року, 06.04.2007 року, при цьому в деяких з них вказано, що повернуті кошти є процентами.

Суд критично оцінює зазначені документи (розписки), виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За Законом передавання грошей може бути підтверджено розпискою (ст. 545 ЦК України), платіжними (банківськими) документами, перерахуванням коштів на рахунок отримувача або поштовим переказом на адресу його проживання. В разі відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання, ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або у разі іншого прострочення з їхнього боку, відсутності представника недієздатного кредитора, боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса (ст. 537 ЦК України).

Таким чином, Законом передбачена можливість виконання зобов'язань з проведення розрахунків різними способами, які забезпечують встановлення факту здійснення оплати на підставі належних і допустимих доказів, як того вимагають норми ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

В частині 1 ст.545 ЦК України йдеться про підтвердження виконання зобов'язання, яке може бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Отже, таки розписки мають перебувати у боржника а не у кредитора.

Як правило, борговим документом, що видається боржником кредиторові, посвідчується існування зобов'язання між цими суб'єктами. Якщо на посвідчення конкретного зобов'язання боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор відповідно до ч.2 ст.545 ЦК України, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. Якщо ж повернення боргового документа неможливе, кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Отже, в будь-якому випадку, документ, що підтверджує повне або часткове виконання зобов'язання боржником, якщо він оформлений розпискою, має знаходитись у боржника, а не у кредитора.

Крім того, позивач пояснив у судовому засіданні, що розписку від 14.05.2008р. він склав у 2015 році, коли готував позовну заяву, розписку від 16.04.2010 р. - також у 2015 році, розписку від 27.09.2011р. - у 2011 році, розписку від 20.03.2012р. - у березні 2012 року, розписку від 30.05.2012р. - в травні 2012 року, розписку від 20.02.2013р. - у 2015 році, з чого випливає намагання позивача штучно перервати строки позовної давності.

При цьому, допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_2 показав, що точно не пам'ятає, коли він писав розписки про повернення коштів, частина з них написана через декілька років у 2015р. чи у 2016р.

Показанням позивача з приводу неодноразового повернення відповідачем частини заборгованості - процентів за строковими розписками суд надає критичну оцінку, оскільки позиває є заінтересованою в результатах розгляду справи особою, тим більше, що умовами цих розписок сплата процентів не передбачена.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вказані вище розписки є недопустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України, отже не приймає їх як докази переривання строку позовної давності.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що зі сторонами в нього були дружні відносити, зараз з ОСОБА_3 не спілкується. ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 за фінансовою допомогою. В присутності свідка відповідач писав дві розписки в різний час, кожна на суму менше 10000,00 доларів США. В березні 2008 року відповідач передав свідку в своїй квартирі 2000,00грн., з яких 1000,00грн. свідок передав ОСОБА_2, а інші 1000,00грн. своєму батькові - ОСОБА_7 На даний час у ОСОБА_3 існують не погашені боргові зобов'язання перед ОСОБА_7 У квітні 2010р. відповідач також передавав свідку для позивача кошти в сумі 4000,00грн.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що відповідач є також його боржником. 14.05.2008р. та 16.04.2010р. відповідач повернув через сина - ОСОБА_6 частину боргу та повідомив, що половина коштів для позивача.

Суд надає критичну оцінку показанням свідків ОСОБА_6В та. ОСОБА_7, оскільки останні не змогли пояснити, за якими саме зобов'язаннями передавались кошти від відповідача позивачеві, а свідок ОСОБА_7, вказуючи точні дати, використав письмові записи, які, як він зазначив, написані для суду, та не зміг надати впевнені пояснення, чому саме ці дати він запам'ятав.

Крім того, належним та допустимим доказом передачі/повернення коштів можуть бути письмові докази, а не показання свідків.

З огляду на викладене, належних та допустимих доказів переривання строку позовної давності за розписками від 17.01.2006 року, 17.02.2006 року, 06.04.2007 року, суду не надано.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за цими розписками: в перших двох випадках майже через 10 років після закінчення строку їх виконання, а за третьою - майже через 9 років, що свідчить про пропуск позивачем строків позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Виходячи з наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення коштів за договорами позики від 17.01.2006 року, 17.02.2006 року, 06.04.2007 року, процентів за цими розписками на рівні облікової ставки НБУ та 3% річних від простроченої суми, враховуючи також що стягнення останніх є похідними вимогами від стягнення основних сум боргу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційного до розміру задоволених позовних вимог в сумі 6049,05грн.

На підставі викладеного, ст. 6, 251-254, 256-257, 260, 261, 264, 266, 267, 509, 526, 530, 533, 610, 625, 627, 628, 638, 1046-1050 ЦК України, керуючись ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 179, 208-209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 215895,83грн., проценти в розмірі 388210,39грн., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 798,54грн., судовий збір у розмірі 6049,05грн., а всього 610953,81грн. (шістсот десять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три гривні вісімдесят одна копійка).

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі через Дніпровський районний суд м. Києва апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо особа яка оскаржує рішення не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя