Справа № 500/6511/15-ц
Провадження № 2/500/627/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Присакар О.Я.,

при секретарі - Сирбу Г.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Горлан», ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_8 про визнання права власності, витребування майна, припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Горлан», ОСОБА_7 про визнання права власності під час розгляду справи представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги, згідно останнього уточнення від 18.01.2017 року просив визнати за ОСОБА_5 право власності на майнове право на квартиру № 3, що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, проспект Суворова, 59а, яка складається з однієї кімнати загальна площа якої складає: 64, 1 кв.м.; витребувати у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1/22 частини нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30; припинити право власності за ОСОБА_7 на 1/22 частку нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30 (номер запису про право власності: 14614005); визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/22 частку нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30 (номер запису про право власності: 14614005) та стягнути з відповідачів судові витрати, мотивуючи тим, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 03 листопада 2011 року був укладений договір № 3 В/6 про участь у спільному будівництві обєкта «Житловий будинок з 28 квартирами за адресою м. Ізмаїл, вул. Бесарабська №10/1». За вказаним договором ОСОБА_5 взяла на себе зобовязання здійснити фінансування будівництва, а ОСОБА_6 зобовязався збудувати та здати в експлуатацію жилий дім, після чого передати обєкт нерухомості, а саме однокімнатну квартиру №3 загальною площею 59,8 метрів квадратних на першому поверсі. Згідно розписок: від 02.12.2011 року вона передала ОСОБА_6 10000 доларів США.; від 14.12.2011 року ОСОБА_6 отримав 5000 доларів С'ША; від 03.11.2012 року ОСОБА_6 отримав 20000 доларів США. Усього за договором було передано 35 000 доларів США. Після закінчення будівництва у 2013 році вона отримала технічний паспорт на вказану квартиру від ОСОБА_6, але у звязку з помилками у технічній документації, нею була відкликана заява про реєстрацію права власності на квартиру у зв'язку, чим отримала рішення від Державної реєстраційної служби про відмову у державній реєстрації права власності на спірну квартиру, після чого нею було повернуто ОСОБА_6 технічну документацію для виправлення помилок. Однак, перед подачею документів, до реєстраційної служби з метою реєстрації права власності на квартиру №3 яке не відбулася, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Горлан» та 36 фізичними особами в тому числі і ОСОБА_5 (Сторона №3) був укладений договір про створення спільної власності від 11.01.2011 року, відповідно до якого Сторони та ТОВ «Горлан» домовились разом на земельній ділянці в м. Ізмаїлі по пр. Суворова, 59 збудувати багатоповерховий будинок, при цьому часткою ОСОБА_5 є однокімнатна квартира на першому поверсі загальною площею 64,1 м.кв. вартістю 282000 грн. У відповідності до п. 4 договору ТОВ «Горлан» бере на себе зобовязання збудувати обєкт нерухомості та здати в експлуатацію до 25 травня 2014р. жилий багатоквартирний дім на імя осіб, що перелічені в преамбулі договору, а Сторони 1-36 зобовязані здійснити оплату вартості усіх будівельних матеріалів та робіт з урахуванням вартості земельної ділянки. На підставі п. 7 Договору про створення спільної сумісної власності в якому зазначено, що лише після повного фінансового розрахунку між Сторонами 1-36 та ТОВ «Горлан» і здачі в експлуатацію житлового будинку, кожна з Сторін зобовязується прийняти відповідні обєкти нерухомості за актом приймання-передачі та отримати у встановленому законом порядку право власності. Тобто, лише після розрахунку за квартиру, директор ТОВ «Горлан» ОСОБА_6 в червні 2014 року підписав акт приймання - передачі квартири №3. З наведеного виходить, що фізична особа ОСОБА_6 за першим договором отримав грошові кошти за квартиру №3, а за другим договором, як директор ТОВ «Горлан» передав їй за актом приймання передачі квартиру №3. Вказана ситуація склалася у звязку з тим, що саме ТОВ «Горлан» у відповідності до декларації про здачу в експлуатацію виступив замовником будівництва, а не фізична особа ОСОБА_6 Після передачі ОСОБА_6 оригіналу технічного паспорту, він запропонував продати квартиру іншій особі, вона відмовилась і після цього квартира була продана ОСОБА_8 Відповідно до п. 2.1. договору від 03.11.2011 року фізична особа ОСОБА_6 мав передати позивачу у власність об'єкт будівництва до 30 березня 2012 року, а за договором від 11.01.2011 року до 15 квітня 2014 року, до теперішнього часу угоди не виконані. З аналізу норм цивільного законодавства вбачається, що після підписання акту приймання передачі від 03.06.2014 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Горлан» про передачу квартири АДРЕСА_1 позивачка фактично набула права власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_2 в ОСОБА_3. Крім цього, між нею та ОСОБА_6 був укладений договір від 26.12.2009 року про участь у спільному будівництві обєкта підземний паркінг по вул. Кишинівська 93 б в м. Ізмаїлі. За вказаним договором ОСОБА_5 бере на себе зобовязання здійснити фінансування будівництва, а ОСОБА_6 зобовязується збудувати та здати в експлуатацію підземний паркінг, після чого передати обєкт нерухомості, замовнику - ОСОБА_5 Відповідно до п. 3.1. договору, нею була сплачена сума в розмірі 80000 грн. еквівалент 10000 доларів США в якості повної оплати за місце для стоянки транспортного засобу №6 у підземному паркінгу за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93 Б відповідно до договору №6 14 від 26.12.09 року. Після особистого конфлікту з ОСОБА_6 він відмовився їй надавати у власність будь-який обєкт нерухомості, в подальшому вона дізналася, що ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на обєкт нерухомості, а саме на нежилі ізольовані підвальні приміщення, ОСОБА_6 відчужив 20.05.2016 року спірне місце для парковки ОСОБА_7 На підставі ст. ст. 330, 388 ЦК України, які регулюють речовий спосіб захисту права на майно та є спеціальним по відношенню до інших способів захисту цивільних прав, позивач має право предявити віндикаційний позов добросовісному набувачеві про витребування з його незаконного володіння частини нежитлових ізольованих приміщень, яка вибула з володіння позивача не з його волі, не заявляючи при цьому будь-яких інших додаткових вимог, повязаних з визнанням недійсним договору дарування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Горлан» заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що 03 листопада 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір №3 В/6 про участь у спільному будівництві обєкту Житловий Будинок з 28-ю квартирами за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, №10/1, за цим договором ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти за квартиру у житловому будинку, однак житловий будинок за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, №10/1 не було побудовано і ОСОБА_6 не заперечує проти повернення грошових коштів. Договір укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Горлан» та 36 фізичними особами в тому числі і ОСОБА_5 про створення спільної власності від 11.01.2011 року, не передбачає створення нерухомого майна, а є різновидністю договору підряду. Будь яких грошових коштів ТОВ «Горлан» від ОСОБА_5 не отримувало. Крім цього, укладаючи договір від 26.12.2009 року про участь у спільному будівництві обєкта підземний паркінг по вул. Кишинівська 93 б в м. Ізмаїлі сторони домовились, що заплановий номер паркувального місця 6, при цьому праковочне місце 6 у плані складеному МБТІ було зазначено під літерою X, тому ОСОБА_5 має право на паркувальне місце X.

В судовому засіданні представникОСОБА_7 заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні мотивуючи тим, що 20.05.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування частини нежилих ізольованих підвальних приміщень за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30, яке складається з літери А, приміщення № IV, загальною площею 26, 8 кв.м., тобто ОСОБА_7 стала власником вищезазначеного майна, у ОСОБА_5 не виникло права власності на вищезазначене приміщення, крім цього місце вказане в договорі відрізняється від місця вказаного у технічній документації.

В судовому засіданні представникОСОБА_8 заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні з мотивів наведених представниками відповідачів.

Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03 листопада 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір №3 В/6 про участь у спільному будівництві обєкту Житловий Будинок з 28-ю квартирами за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, №10/1 (т.1., а.с. 7).

Згідно п.2.1. Договору Замовник, яким є ОСОБА_5, зобовязався здійснити фінансування будівництва Обєкта нерухомості в порядку, передбаченому в пункті 3.1. нижче, а Виконавець, яким є ОСОБА_6, зобовязався збудувати та здати в експлуатацію житловий будинок, після чого передати обєкт нерухомості Замовнику в його власність до 30 березня 2012 року (далі по тексту Договір).

Відповідно до п. 3.1. Договору Замовник зобовязався передати Виконавцю суму в розмірі українських гривень 282000 - еквівалент доларів США 35000, яка включає в себе оплату за будівництво квартири № 3 із однією кімнатою, загальною площею 59, 80 кв.м., на першому поверсі. Вищезазначена сума є вартістю квартири № 3, зазначеної вище.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6 не заперечував той факт, що ОСОБА_5 сплатила ОСОБА_6 вищезазначену суму.

Відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 11.11.2011 року ОСОБА_6 купив у ОСОБА_9 земельну ділянку розміром 0, 1870 га за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, 10 (т.2., а.с. 31).

Згідно договору оренди земельної ділянки від 25.11.2004 року між Ізмаїльською міською радою та ТОВ «Горлан», ТОВ «Горлан» прийняло в строкове, платне користування земельну ділянку не сільськогосподарського призначення площею 0, 2091 га, яка знаходиться в м. Ізмаїлі, пр. Суворова, 59 (т.2., а.с. 29).

Тобто існують дві земельні ділянки за різними адресами, користувачем однієї є ТОВ «Горлан», а власником іншої ОСОБА_6.

Позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 було побудовано багатоквартирний житловий будинок саме за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, №10/1.

Таким чином, предметом договору від 03 листопада 2011 року є квартира № 3 за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, №10/1, а предметом спору є інша квартира № 3, розташована за адресою: м. Ізмаїлі, пр. Суворова, 59а.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Горлан» та 36 фізичними особами в тому числі і ОСОБА_5 (Сторона №3) був укладений договір про створення спільної власності від 11.01.2011 року (т. 2., а.с. 265), відповідно до якого Сторони та ТОВ «Горлан» домовились разом на земельній ділянці в м. Ізмаїлі по пр. Суворова, 59 збудувати багатоповерховий будинок, при цьому часткою ОСОБА_5 є однокімнатна квартира на першому поверсі загальною площею 64,1 м.кв. вартістю 282000 грн. (далі по тексту Договір).

У відповідності до п. 4 Договору ТОВ «Горлан» бере на себе зобовязання збудувати обєкт нерухомості та здати в експлуатацію до 25 травня 2014 року жилий багатоквартирний будинок на імя осіб, що перелічені в преамбулі договору, а Сторони 1-36 зобовязані здійснити оплату вартості усіх будівельних матеріалів та робіт з урахуванням вартості земельної ділянки.

На підставі п. 7 Договору про створення спільної сумісної власності в якому зазначено, що лише після повного фінансового розрахунку між Сторонами 1-36 та ТОВ «Горлан» і здачі в експлуатацію житлового будинку, кожна з Сторін зобовязується прийняти відповідні обєкти нерухомості за актом приймання-передачі та отримати у встановленому законом порядку право власності.

Згідно п. 10 Договору сторона 37 (ТОВ «Горлан») зобовязується після підписання Акту приймання-передачі робіт і після передачі Обєкту нерухомості в користування кожній стороні окремо та сплаті кожною із сторін залишкової вартості квартири передати на протязі двох місяців всі необхідні документи для оформлення ними права власності на відповідні квартири у відповідності до діючого законодавства України.

03.06.2014 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Горлан» був підписаний Акт приймання передачі квартири АДРЕСА_3 (т.1., а.с. 17).

Відповідно до Декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої в інспекції ДАБК в Одеській області 27.05.2014 року (т.1., а.с. 225) замовником будинку за адресою: м. Ізмаїл, пр. Суворова, 59 є ТОВ «Горлан».

Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови № 454р від 07.11.2014 року житловому будинку літер «А», розташованому за адресою: пр. Суворова, 59 була привласнена самостійна юридична адреса пр. Суворова, 59-а. (т. 1, а.с. 45).

З умов п.п. 7, 10 Договору вбачається, що право власності у ОСОБА_5 на квартиру виникає не на підставі Договору, а після повного фінансового розрахунку між Сторонами та оформлення ОСОБА_5 права власності у відповідності до діючого законодавства України.

В матеріалах справи відсутні докази оплати ОСОБА_5 вартості всіх будівельних матеріалів та виконаних робіт саме ТОВ «Горлан», при цьому суд зазначає, що передача коштів ОСОБА_5 ОСОБА_6 в сумі 282000 грн. відбулась в межах виконання іншого договору №3 В/6 про участь у спільному будівництві обєкту Житловий Будинок з 28-ю квартирами за адресою: м. Ізмаїл, вул. Бесарабська, №10/1 від 03 листопада 2011 року.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав є не «чуже майно», а також не відносяться до прав власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги, визнаються майновими.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист цих прав здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на окремі обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Як було встановлено судом, ОСОБА_5 не виконала свої грошові зобовязання по договору про створення спільної власності від 11.01.2011 року, тобто не вчинила дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги на перехід права власності на обєкт будівництва або для набуття майнових прав на цей обєкт.

За таких обставин, в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на майнове право на квартиру № 3, що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, проспект Суворова, 59а, яка складається з однієї кімнати загальна площа якої складає: 64, 1 кв.м. необхідно відмовити.

Аналогічну правову позицію при вирішенні спорів цієї категорії неодноразово висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 16.03.2016 року № 6-290цс16, постанові від 23.03.2016 року № 6-289цс16, постанові від 20.04.2016 року № 6-2994цс15.

Судом встановлено, що між ТОВ «Горлан» та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі продажу майнових прав на обєкт нерухомого майна від 16.08.2012 року (т.1, а.с. 220).

Згідно п. 2 вищезазначеного договору він регулює відносини між сторонами з приводу купівлі продажу майнових прав на квартиру, що розташована в багатоквартирному житловому будинку з обєктами торгівлі, за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, пр. Суворова, 59.

Відповідно до п. 2.3. вищезазначеного договору новозбудоване майно однокімнатна квартира будівельний номер 3, загальною проектною площею 64,10 кв.м., розташована на 1 поверсі обєкта будівництва.

Згідно п. 6.1. договору купівлі продажу майнових прав на обєкт нерухомого майна від 16.08.2012 року після сплати 100% суми договору з дати надання продавцю документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують відповідність закінченого будівництва обєкту будування проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, продавець зобовязується передати покупцю майнові права (за актом приймання передачі майнових прав) та інші документи, надання яких є в компетенції продавця, а покупець зобовязується прийняти документи та підписати акт приймання-передачі майнових прав відповідно до умов цього договору. Майнові права вважаються переданими покупцю у дату, зазначену в аті приймання-передачі майнових прав.

Відповідно до акту від 23.01.2015 року приймання-передачі квартири в будинку за адресою: м. Ізмаїл, пр. Суворова, 59а, ОСОБА_8 прийняла квартиру № 3, що складається із одної кімнати загальною площею 64,1 кв.м., в тому числі житловою площею 15, 7 кв.м., вартістю 400000 грн. (т.1., а.с. 262).

Із виписки зі списку фізичних осіб і юридичних осіб, приймаючих участь у фінансуванні обєкта нерухомості м. Ізмаїл, пр. Суворова, 59а від 01.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_8 брала участь у фінансуванні обєкта нерухомості квартира № 3, пр. Суворова, 59-а, всі зобовязання виконала (т.1., ас. 263).

Таким чином, ОСОБА_8 виконала свої грошові зобовязання за договором купівлі-продажу майнових прав, повністю сплативши вартість обєкта будівництва, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття майнових прав на цей обєкт. За змістом договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_8 отримала право на набуття права власності на квартиру АДРЕСА_4.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір № 6Г/4 від 26.12.2009 року «Про участь у спільному будівництві обєкта підземний паркінг по вул. Кишинівська 93 б в м. Ізмаїлі» (т.1., а.с. 20).

Згідно п. 1 вищезазначеного договору визначено поняття обєкту нерухомості місце для стоянки автомобілю № 6 розміром 6 м. на 4,5 м.

За вказаним договором ОСОБА_5 зобовязалась здійснити фінансування будівництва, а ОСОБА_6 зобовязався збудувати та здати в експлуатацію підземний паркінг, після чого передати обєкт нерухомості замовнику - ОСОБА_5 до 15.02.2010 року (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 3.1. вищезазначеного договору, ОСОБА_5 була сплачена ОСОБА_6 сума в розмірі 80000 грн., яка включає оплату за будівництво місця для стоянки автомобілю № 6.

В судовому засіданні представник ОСОБА_6 не заперечував той факт, що ОСОБА_5 сплатила ОСОБА_6 вищезазначену суму.

Згідно до п. 3.2. договору № 6Г/4 від 26.12.2009 року ОСОБА_5 зобовязалася після здачі до експлуатації житлового будинку за рішенням державної приймальної комісії та повного 100% фінансового розрахунку між сторонами, прийняти та оформити у власність обєкт нерухомості шляхом його реєстрації в МБТІ м. Ізмаїла.

Відповідно до п. 4.7. договору № 6Г/4 від 26.12.2009 року ОСОБА_6 зобовязався після підписання акту про приймання передачу робіт та після передачі обєкта нерухомості в користування ОСОБА_5 передати протягом двох місяців всі необхідні документи для оформлення нею права власності на місце для стоянки автомашини у відповідності до діючого законодавства України.

Тобто, згідно умов договору № 6Г/4 від 26.12.2009 року право власності у ОСОБА_5 на місце для стоянки автомобілю № 6 виникає тільки після відповідної реєстрації такого права.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація права на місце для стоянки автомобілю № 6 розміром 6 м. на 4,5 м. по вул. Кишинівська 93 б в м. Ізмаїлі за ОСОБА_5 не була проведена, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.10.2011 року № 799 ОСОБА_6 є власником нежилих ізольованих підвальних приміщень, літ. «А», загальною площею 600, 8 кв.м. за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, будинок 93б, приміщення № 30 (т.1., а.с. 235).

Таким чином, без подальшої державної реєстрації права на місце для стоянки автомобілю № 6 розміром 6 м. на 4,5 м. по вул. Кишинівська 93 б в м. Ізмаїлі за ОСОБА_5 у неї не виникло право власності на місце для стоянки автомобілю № 6.

В подальшому, 20.05.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування частини нежилих ізольованих підвальних приміщень за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 936, приміщення №30, яке складається з літери -А, приміщення № IV, загальною площею 26,8 кв. м., посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 23 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування усіма судами.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_5 не заявлялись вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.10.2011 року № 799 та договору дарування частини нежилих ізольованих підвальних приміщень за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 936, приміщення №30, яке складається з літери -А, приміщення № IV, загальною площею 26,8 кв. м. від 20.05.2016 року.

Враховуючи, що у ОСОБА_5 не виникло право власності на місце для стоянки автомобілю № 6, суд вважає, що її позовні вимоги про витребування у ОСОБА_7 1/22 частини нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30, припинення права власності за ОСОБА_7 на це майно та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/22 частку нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30 є передчасними та не підлягають задоволенню.

В звязку з тим, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено, в силу статті 88 ЦПК України, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з відповідачів судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Горлан», ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_5 права власності на майнове право на квартиру № 3, що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, проспект Суворова, 59а, яка складається з однієї кімнати загальна площа якої складає: 64, 1 кв.м.; витребування у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1/22 частини нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30; припинення права власності за ОСОБА_7 на 1/22 частку нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30 (номер запису про право власності: 14614005); визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/22 частку нежилих ізольованих підвальних приміщень, які складаються із літ. А, приміщення № VI, загальною площею 26,8 кв.м., що розташовується за адресою: м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 93б, приміщення № 30 (номер запису про право власності: 14614005) та стягнення з відповідачів судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_10