Справа № 366/2584/15-ц
Провадження № 2/366/3/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 року смт.Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді Корчкова А.А., за участю секретаря судового засідання Онищенко В.В., Євтушенко В.Д., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на ? частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2015 року позивач звернулася з позовом до суду в якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.01.2015 року померла ОСОБА_3. Після її смерті залишилось майно, а саме домоволодіння розташоване в с. Підгайне, вул. Садова, б. 13. За життя ОСОБА_3 уклала заповіт, згідно якого заповідала у се майно ОСОБА_4 В звязку із відсутністю всіх правовстановлюючих документів на житловий будинок, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області приватний нотаріус ОСОБА_5 відмовила у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину.

09.11.2015 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1, Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області про визнання майна спільною сумісною власністю, про визнання права власності в порядку спадкування на ? частину спадкового майна, про визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду від 09.11.2015 року зустрічний позов прийнято до розгляду та обєднано в одне провадження із первісним.

Зокрема, ОСОБА_2 мотивує свої позовні вимоги тим, що її батько ОСОБА_6, розлучившись з її матірю, став з 1986 року проживати з ОСОБА_3 (на той час Сергієнко) однією сімєю. Вони мешкали разом та вели спільне господарство, тимчасово проживаючи в родичів та знайомих батька.

Згодом у 1989 році вони вирішили офіційно побратися та придбати для своєї сімї житло, для чого підшукували пристойний будинок. Дізнавшись, що у подружжя ОСОБА_7 є такий будинок, ОСОБА_6 відразу домовився з ними про ціну та всі інші суттєві умови договору, в тому числі про час оформлення документів (тобто після реєстрації шлюбу), однак продавцям в той час терміново були потрібні гроші і тому 13 вересня 1989 року у виконкомі Кухарівської сільради на імя ОСОБА_3 було оформлено договір купівлі - продажу житлового будинку в с. Підгайне, при цьому гроші за придбаний будинок в сумі 4750 крб. продавцям батько сплатив особисто з рук в руки, отримав ключі та вони вдвох відразу вселились в будинок.

21 листопада 1989 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено шлюб і подружжя стало проживати в спірному будинку. За час їх спільного проживання виникла необхідність капітального ремонту будинку, що і було зроблено протягом доброго десятка років.

Вважає, що вказане вище домоволодіння по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та її батька ОСОБА_6, а також звертає увагу суду, що в звязку із тим, що ОСОБА_3 страждала на різні хвороби, в звязку з чи вважає, що заповіт складений останньою є недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 просили суд задовольнити первісний позов та визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, що залишилося після смерті ОСОБА_3, а саме на житловий будинок, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

ОСОБА_2 та представник ОСОБА_9 просили суд відмовити частково за первісним позовом та визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю, прийняти рішення про визнання права власності в порядку спадкування на ? частину спадкового майна за ОСОБА_2, та визнати заповіт недійсним.

Кухарська сільська рада просила суд розглянути вказані цивільні позови без їх участі.

Суд дослідивши позовні заяви та надані письмові докази, допитавши свідків, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши вказані докази приходить до наступних висновків.

Згідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 13.01.2015 року померла. 08.10.2014 року вона склала заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 про те, що усе її майно заповідає ОСОБА_1

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.07.2015 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, у звязку із не здійсненням державної реєстрації права власності на житловий будинок.

Також, судом встановлено, що право власності на будинок у ОСОБА_3 виникло з моменту укладення 13.09.1989 року договору купівлі-продажу будинку по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне.

Крім того, встановлено в ході судового розгляду, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Тимофієвичем був укладений 21 листопада 1989 року, тобто після придбання у власність вказаного будинку ОСОБА_3

Згідно довідки Кухарської сільської ради від 25.08.2015 року будинок по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, Іванківського району Київської області відповідно до погосподарської книги № 9 особовий рахунок 0733-1, рахується за померлою ОСОБА_3

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно встановити час і підстави виникнення права власності на вказане майно у спадкодавця.

Суд бере до уваги, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26,Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Тобто, суд враховує дані з погосподарської книги № 9 Кухарської сільської ради, щодо належності ОСОБА_3 будинку по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, Іванківського району Київської області.

Стосовно визнання права спільної сумісної власності на вказаний будинок, то суд враховує, що правовідносини, які відбувалися до набрання чинності сімейного кодексу, регулювались та регулюються законодавством яке діяло на той час, тобто кодексом про шлюб та сімю, який діяв до 2004 року, згідно якого проживання чоловіка та жінки не в шлюбі не породжувало жодних юридичних наслідків. Крім того, згідно договору купівлі-продажу від 13.09.1989 року будинку по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне, право власності виникло у ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно до вступу в шлюб з ОСОБА_6

Судом досліджено висновок експерта від 29.03.2017 року за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, яка була проведена за ініціативою відповідача, відповідно до висновків якої неможливо встановити чи проводились будь-які ремонтно-будівельні роботи в період з 1989 року по 2009 рік.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 показали, що в будинку перекривали кровлю будинку, але робили це вже після смерті діда ОСОБА_6

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про сплив строків позовної давності, три роки, який розпочався на його думку в 2009 році, після смерті батька відповідачки.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 довідалася про порушення свого права з вересня 2015 року, а саме з моменту звернення до суду щодо визнання права власності в порядку спадкування громадянкою ОСОБА_1 Тобто, строки позовної давності в три роки, не пройшли. Щодо позиції представника ОСОБА_1 про початок перебігу позовної давності з моменту смерті ОСОБА_6, то суд вважає, що це не є обґрунтованим з позиції ЦК України, оскільки з моменту смерті батька ОСОБА_2, у неї виникло право на звернення до нотаріуса щодо отримання свідоцтва на спадкове майно, а не відбулось пушення її цивільного права. А отже, суд не вбачає достатності підстав вважати, що сплинули строки позовної давності.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, то суд вважає, що учасниками судового засідання не надано достатніх доказів щодо встановлення судом неможливості ОСОБА_3 під час складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тобто, доказів які б свідчили про недієздатність ОСОБА_3 в момент складання заповіту до суду ОСОБА_2 та її представником не надано.

Щодо наданих свідками показів, то судом встановлено наступне.

ОСОБА_12 Данилович, надав покази, що має сусідські відносини з ОСОБА_3 Свідок стверджує, що психічний стан ОСОБА_3 був задовільний.

Свідок ОСОБА_13 надала покази, що недавно проживає в селі, знала покійну на протязі декількох років. Бачила як остання приходила в магазин, купувати продукти, Вважає що ОСОБА_3 була дуже хворою. Проте, остання заявила, що ОСОБА_3 висловлювала бажання щоб її хтось доглядав, сама купувала продукти, розраховувалась сама, тобто нормально реагувала на все, що відбувалося.

Свідок ОСОБА_14, яка також проживає неподалік ОСОБА_3 заявила, що постійно спілкувалася з ОСОБА_3, остання була психічно здоровою, сама займалась господарством, ходила до магазину. Спілкувалась з останньою майже до самої смерті.

ОСОБА_15, заявила, що часто ходила в гості до ОСОБА_3, ніякого відхилення від нормальної поведінки у неї не було. Остання впізнавала її, спілкувалась. Бачила та спілкувалась в день смерті, коли її швидка привезла до лікарні.

Свідок ОСОБА_16, заявила, що жили по сусідству, ніякої особливості у її поведінці та якихось відхилень не бачила, спілкувалась майже до самої смерті ОСОБА_3.

Щодо показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 суд ставиться критично з огляду на наступне. Усі свідки є родичами, які в свій час доглядали покійну ОСОБА_3, за що був складений заповіт на ОСОБА_18. Даний факт був підтверджений в суді самою ОСОБА_18, а також нотаріусом ОСОБА_14. Після того, як покійна ОСОБА_3 відмовилась від опікунства ОСОБА_18, остання склала заповіт на Зінченко. Вказана поведінка ОСОБА_3, яка фактично усунула останніх від успадкування будинком, у ОСОБА_18 та її батьків ОСОБА_17 є всі підстави висловлювати не обєктивну позицію відносно стану здоровя спадкодавці.

Допитана в суді ОСОБА_19, державний нотаріус заявила. Що під час оформлення заповіту ОСОБА_3 була повністю дієздатна, адекватна, розуміла значення своїх дій та усвідомлювала їх. Під час оформлення заповіту ОСОБА_3 свідомо заявляла, що оскільки у неї нема родичів, вона заповідає все своє майно ОСОБА_4, яка доглядає за нею.

Оцінюючи покази всіх свідків наданих в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що доказів визнання заповіту недійсним в розумінні ст. 1257 ЦК України до суду не надано, а встановлено, що ОСОБА_3 під час складення заповіту могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Так, у відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, враховуючи достатність законних підстав, які підтверджені засобами доказування, визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Питання щодо судового збору вирішити у відповідності зі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись статтями 57, 60, 64, 88, 209, 213-215, 292, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування, що залишилося після смерті ОСОБА_3, а саме на житловий будинок, загальною площею 67,8 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Садова, 13 в селі Підгайне Іванківського району Київської області.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області відмовити повністю.

Судові витрати в сумі 641 грн 00 копійок, які документально підтверджені стороною на користь якої ухвалено рішення, стягнути з Кухарської сільської ради Іванківського району Київської області, ОСОБА_2 солідарно по 320 грн., 50 коп. з кожного на користь ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя А.А. Корчков