Справа № 510/1929/16-ц Р І Ш Е Н Н Я
25.01.2017 року Ренійський районний суд Одеської області
У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,
при секретарі - Михайліченко В.О.
розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні у залі суду у місті ОСОБА_1 справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -
Відповідачка ОСОБА_3 по справі, у судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.
Позивачка у судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: копія свідоцтва про право власності на житло № 313 від 28.05.1993 р., згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 в рівних частках; копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2, власниками вказані ОСОБА_2П та ОСОБА_3; копія витягу зі Спадкового реєстру № 12400969 від 10.01.2008 р.; копія витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 12400989 від 10.01.2008 р.; копія свідоцтва про укладення шлюбу, серії І-ЖД № 301872 від 26.05.2001 р., шлюб укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; копія свідоцтва про народження ОСОБА_2, серії ІV ДВ № 312586 від 20.08.1991 р., батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_3; копія паспорту гр.. ОСОБА_1 ОСОБА_2, з перекладом з румунської мови; копія заповіту ОСОБА_4 від 18.08.2000 р., посвідчений нотаріально; звіт про проведення незалежної оцінки вартості квартири № 83 по вул.. Собора (Леніна) № 68, вартість квартири складає 142 130 грн..
Дослідивши надані докази, судом було встановлено такі обставини:
Позивачка звернулась до суду і просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3, зазначивши наступне. На підставі свідоцтва про право власності на житло № 313 від 28.05.1993 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_4. Право власності за свідоцтвом про право власності на житло було зареєстровано, реєстраційний № 774 від 02.06.1993 р. У 2000 р. власники квартири подарували її позивачці, однак договір дарування нотаріально не оформили, а передали ключі від неї, після чого вона почала в ній проживати та господарювати, вважаючи себе власником квартири. Вона повністю утримує квартиру, сплачує комунальні платежі. За час проживання у квартирі за її рахунок були проведені капітальний та поточні ремонти. 10.04.2002 р. ОСОБА_4 помер. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачки з проханням переоформити квартиру належним чином, однак відповідачка кожен раз запевняла її, що вготовляє документи. З 2000 р. ані відповідачка ані правонаступники ОСОБА_4 жодного разу не витребували у позивачки майно, вимог щодо повернення квартири не висували. На сьогоднішній день позивачка продовжує проживати у вказаній квартирі, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном протягом більш ніж 10 років, у звязку з чим вважає, що за нею може бути визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4. в порядку ст.. 344 ЦК України.
Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні.
Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.
Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Як встановлено судом власниками квартири АДРЕСА_5 за документами є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних частках на підставі договору про право власності на житло № 313 від 28.05.1993 р. Право власності було зареєстровано належним чином відповідно до діючого на той період законодавства, реєстраційний № 774 від 02.06.1993 р. У 2000 р. власники квартири подарували її позивачці, однак договір дарування не було посвідчено нотаріально, але з того періоду позивачка мешкає у даній квартирі, утримує її та сплачує комунальні платежі. 10.04.2002 р. помер один з власників квартири - ОСОБА_4 У звязку з тим, що відповідачка або інші правонаступники ОСОБА_4 з 2005 р. жодного разу не витребували в неї майно, вимог щодо повернення квартири не висували позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала, навпаки відкрито мешкала у даній квартирі, утримувала її за свої кошти. Тобто на протязі 16 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє та користується даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.
Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4 за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, повязаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено.
Виходячи з вищевикладеного,
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 328, 344, 397 ЦК України (2003 р.), Постанова Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -
1. Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
2. Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_6, загальною площею 63 кв. м., житловою площею 43 кв. м., в порядку набульної давності.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя К.В. Сорокін