У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраційної служби Перемишлянського районного управління юстиції Львівської області, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Лілія Володимирівна, ОСОБА_10, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності; за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про виселення та усунення перешкод у користуванні власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що комплекс будівель по пошиттю пухово-перових швейних виробів та земельна ділянка площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю на підставі договору дарування, укладеного 23 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_7

Зазначав, що ОСОБА_6 самовільно захопила комплекс пухово-швейних виробів та земельну ділянку, на якій він розташований, використовуючи комплекс для особистого проживання та ведення домашнього господарства, чим чинить йому перешкоди у користуванні комплексом, перешкоджає підприємницькій діяльності.

На його неодноразові звернення ОСОБА_6 добровільно звільнити комплекс не бажає.

Просив виселити ОСОБА_6 з комплексу будівель по пошиттю пухово-перових швейних виробів та земельної ділянки площею 0,2500 га, яка належить до комплексу будівель по АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні цим комплексом та зазначеною вище земельною ділянкою.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що на підставі договору дарування від 14 червня 2005 року вона набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, з господарськими будівлями.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Ланівської сільської ради Перемишлянського району Львівської області від 14 вересня 2006 року № 26 вона отримала дозвіл на перепрофілювання господарської будівлі під цех по пошиттю пухо-перових швейних виробів та власного будинку під офіс на власній земельній ділянці.

Вказувала, що у серпні 2012 року ОСОБА_8, маючи намір розлучитися, приховуючи від неї дійсні наміри, наполіг на відчуженні указаного вище житлового будинку його матері - ОСОБА_7 Для налагодження стосунків, вона погодилася укласти договір, який, на її думку, є фіктивний; відповідачі запевняли, що таке відчуження не матиме жодних реальних наслідків, укладається на папері, а фактично вони будуть користуватися спірним майном, працювати, проживати та оплачувати послуги.

23 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. Вважала, що укладає фіктивний договір, який позитивно вплине на фінансовий стан підприємства та збереже сім'ю.

Крім того, вказувала, що лише через три дні після укладення договору зрозуміла, що чоловік заволодів її приватним майном, оскільки 23 серпня 2012 року його мати - ОСОБА_7 - подарувала ОСОБА_8 зазначений житловий будинок.

На її думку, у силу вимог статей 203, 215, 216, 234 ЦК України такий договір не породжує жодних правових наслідків, оскільки в укладеному договорі внутрішня воля сторін не була спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, не відповідала зовнішньому її прояву. Передача нерухомості до даного часу не відбулась, адже з часу укладення договору вона продовжує користуватися спірним будинком, оплачує послуги. Розрахунок згідно з договором не проводився.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 20 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В.; визнати недійсним договір дарування від 23 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу АмбросійчукЛ.В.; скасувати державну реєстрацію права власності на комплекс будівель цеху по пошиттю пухо-перових швейних виробів за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_8; визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року позов ОСОБА_8 та позов ОСОБА_6 об'єднані в одне провадження.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Позов ОСОБА_8 задоволено. Виселено ОСОБА_6 з комплексу будівель по пошиттю пухово-перових швейних виробів та земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка належить до комплексу будівель по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_8 перешкод у користуванні комплексом будівель по пошиттю пухово-перових швейних виробів та земельною ділянкою площею 0,2500 га, яка належить до комплексу будівель на АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є колишнім подружжям, шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2013 року (а. с. 10а, т. 1).

Під час перебування у шлюбі, відповідно до договору дарування житлового будинку від 14 червня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Перемишлянської державної нотаріальної контори Сус У.Й., ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 49, т. 1).

Рішенням Виконавчого комітету Ланівської сільської ради Перемишлянського району Львівської області від 14 вересня 2006 року № 28 надано дозвіл ПП ОСОБА_6 на перепрофілювання господарської будівлі під цех по пошиттю пухово-перових швейних виробів та житлового будинку під офіс на власній присадибній ділянці у с. Серники Перемишлянського району (а. с. 50, т. 1), а 27 червня 2012 року Ланівською сільською радою Перемишлянського району Львівської області видано ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме цех по пошиттю пухово-перових швейних виробів за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: офісно-побутової будівлі літ. «Б-3» площею 392 кв. м, цеху по пошиттю пухово-перових швейних виробів літ. «В-2», площею 379,1 кв. м, господарської будівлі літ. «Г», господарської будівлі літ. «Д», господарської споруди 1-3.

20 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та матір'ю ОСОБА_8 - ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_6 продала ОСОБА_7 комплекс будівель цеху по пошиттю пухово-перових швейних виробів та земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу АмбросійчукЛ.В. (а. с. 51, 52, т. 1).

20 серпня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу АмбросійчукЛ.В. посвідчено заяву ОСОБА_6, зареєстровану у реєстрі за № 2005, згідно з якою остання визнала, що з нею проведено розрахунок у розмірі 959 500 грн за договором купівлі-продажу комплексних будівель по пошиттю пухово-перових швейних виробів та земельної ділянки, посвідченим 20 серпня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., за реєстровим № 2000, та повідомила, що не має жодних претензій та не матиме в майбутньому до ОСОБА_7 (а. с. 130, т. 1).

23 серпня 2012 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу АмбросійчукЛ.В., ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 комплекс будівель цеху по шиттю пухово-перових швейних виробів та земельну ділянку площею 0,2500 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 8, т. 1), право власності на які було зареєстроване 03 вересня 2012 року (а. с. 9, 10, т. 1).

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 205 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами, не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Таким чином, фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину.

Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним.

Зазначена правова позиція викладенау постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_7 мала дійсний намір укласти договір купівлі-продажу від 20 серпня 2012 року, придбати спірну земельну ділянку та майновий комплекс, жодної домовленості між сторонами договору про укладення фіктивного договору не існувало, будинок та земельна ділянка при укладенні договору купівлі-продажу відчужені на грошовій основі, правові наслідки укладення оспорюваного правочину наступили, а те, що фактично нерухомість з володіння ОСОБА_6 не вибула, не свідчить про фіктивність договору, як і факт відмови чоловіка позивача ОСОБА_8 20 серпня 2012 року від права на спірні будівлі та прийняття їх у дар 23 серпня 2012 року. Крім того, ОСОБА_6 не виконує умови договору купівлі-продажу у частині звільнення відчужуваного нерухомого майна та чинить перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном, використанні об'єкта власності за призначенням.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57−60 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів, шляхом отримання допомоги суду у вирішенні тих питань, які вона сама з об'єктивних причин не може вирішити, як у випадку з наданням власного розрахунку заборгованості за кредитним договором, що потребує певних знань та навиків проведення розрахунків.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, а також подаючи до суду апеляційні та касаційні скарги, ОСОБА_6 неодноразово звертала увагу судів на те, що будь-які обставини, які б свідчили про фактичну передачу предмета договору купівлі-продажу від продавця покупцю у справі відсутні.

Навпаки, судами попередніх інстанцій не надано оцінки обставині, що після підписання оскаржуваного договору ОСОБА_6 продовжувала проживати у спірному приміщенні, незважаючи на зазначений у договору пункт щодо звільнення нею приміщення.

При цьому, попри те, що момент передачі майна за договором купівлі-продажу так і не настав, ОСОБА_7, фактично не прийнявши у користування придбані будівлі, через 3 дні подарувала своєму сину ОСОБА_8, тобто попередньому власнику.

Не спростували суди і доводи ОСОБА_6 про те, що відчуження не мало жодних реальних наслідків, а фактично сторони мали намір користуватися спірним майном, працювати, проживати та оплачувати послуги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Суд ухилилися від з'ясування обставин, що свідчить про недотримання встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

На вказані помилки апеляційний суд уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, обмежившись лише загальними фразами про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтуються на припущеннях, судами не встановлено фактичних обставин, не досліджено та не надано правової оцінки доказам, а на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому вони мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343−345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак