ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/28/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді: ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря: ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

скаржника ОСОБА_2

суб"єкта оскарження ЧИЖИКА А.П.

стягувача ОСОБА_4

представника стягувача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ЧИЖИКА АНДРІЯ ПАВЛОВИЧА , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області , суд

ВСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_2 01.09.2016 року звернувся до Дарницького районного суду м.Києва зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, залучивши до участі у справі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області, в якості зацікавлених осіб, свої вимоги мотивувавши тим, що Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі № 2 / 753 / 286 / 15 з ОСОБА_2 стягнуто борг на користь ОСОБА_4 за договором позики, стосовно чого видано виконавчий лист № 753 / 10483 / 14 від 06 липня 2016 року.

22 липня 2016 року Старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві Чижик А. П. відкрито виконавче провадження ВП № 51730516, яким встановлено строк добровільного виконання на протязі трьох днів. Одночасно в цьому ж поштовому конверті було направлено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22 липня 2016 року.

Оскільки зазначені постанови були отримані 16 серпня 2016 року, скаржник подав Державному виконавцю заяву відповідно до вимог ст. 35 Закону України « Про виконавче провадження ».

Вказана заява залишилась не розглянутою, натомість Старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м.Києві Чижик А. П. на адресу ОСОБА_2 направив Вимогу від 22 серпня 2016року № 717 / 7 -16 ( 37879 ), яка отримана скаржником 31 серпня 2016 року.

Вважає дії Старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва ГТУЮ у м. Києві Чижик А. П. в частині не надання строку на добровільне виконання судового рішення та примусове виконання судового рішення передчасними та неправомірними, та просить

- до завершення розгляду скарги зупинити стягнення по виконавчому провадженню ВП № 51730516, що відкрите на підставі Постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 липня 2016 року;

- відкласти провадження виконавчих дій у виконавчому провадженні від 22 липня 2016 року ( ВП № 51730516 ) та встановити строк добровільного виконання відповідно до вимог ст. 35 Закону України « Про виконавче провадження »;

- скасувати постанову державного виконавця про арешт майна від 22 липня 2016 року ( ВП № 51730516 ) для можливості добровільного виконання судового рішення.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 скаргу підтримав та просив суд її задовольнити в повному обсязі.

Старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Чижик А. П. заперечив проти задоволення скарги та просив суд відмовити у її задоволенні.

Заінтересована особа ОСОБА_4 заперечив проти задоволення скарги та просив суд відмовити у її задоволенні.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 за довіреністю від 23 листопада 2015 року ( а. с. 49 ) ОСОБА_5 підтримала думку свого довірителя, та також просила відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов"язковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України також встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

При розгляді даної скарги, суд також звертає увагу на те, що згідно ст. 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У постанові Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» роз"яснено, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням від 27 листопада 2008 року у справі « Крутько проти України » ( № 2 ), Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження ( див. «Скордіно проти Італії» ( Scordino v. Italy ) ( no.1 ) (GC), no. 36813/97, п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. «ОСОБА_8 проти Португалії» (Estima Jorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998 II, п. 35, та «Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року).

Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, остаточне від 15.01.2010 року) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов"язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 .

Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов"язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції . Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування ( рішення у справі «Райлян проти Росії» (Raylyan v. Russia), № 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року)

Виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень на користь банківських установ, що є остаточними, обов"язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід"ємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції. Європейський суд неодноразово робив висновок про те, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов"язкове, судове рішення залишалося невиконаним ( рішення у справі « Іммобільяре Саффі », заява № 22774 / 93, п. 74, ЄСПЛ 1999 - V ).

Як вбачається зі змісту ст. 1 Закону України „ Про виконавче провадження », виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і у відповідності до ч. 1 ст. 11 згаданого Закону державний виконавець зобов"язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з вище наведених норм права, саме на державного виконавця ( чи іншу посадову особу державної виконавчої служби ) покладається обов"язок доказування суду за допомогою належних і допустимих доказів того, що ним було вжито всіх можливих заходів для примусового виконання судового рішення без порушень прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Вказана норма права чітко передбачає право особи на оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення.

За таких обставин, розглядаючи скаргу в межах наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що посадовими особами Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві при виконанні ними судового рішення про стягнення грошових коштів з боржника в порядку виконавчого провадження, не були порушенні вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та самого факту порушення норм чинного законодавства посадовими особами державної виконавчої служби заявником не доведено.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги ОСОБА_2 в порядку ст. 383 ЦПК України що не підлягає виконанню та зобов"язання закінчити виконавче провадження необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 5, 11, 17, 19, 22, 47, 57 Законом України « Про виконавче провадження », ст. ст. 3, 10, 11, 14, 57 - 60, 208, 209, 210, 212, 369, 383, 384, 385, 387, 388 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скарга ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ЧИЖИКА АНДРІЯ ПАВЛОВИЧА , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області не підлягає задоволенню.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 31 січня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК