Справа № 136/1921/16-ц Провадження № 22-ц/772/505/2017Головуючий в суді першої інстанції Стадник С. І.
Категорія 27Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомпублічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2016 року позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилається на те, що 07.05.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31.10.2016 року в нього перед банком утворилася заборгованість у розмірі 18 386,65 грн., з них: 416,86 грн. заборгованість за кредитом, 13 069,04 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 549,00 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 851,75 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просив стягнути на його користь із відповідача.

Заочним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором № б/н від 07.05.2013 року станом на 31.10.2016 року в розмірі 2 292грн. 44 коп., з них: 416,86грн. - заборгованість за кредитом, 729,36грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеня в сумі 1 146,22 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судові витрати у вигляді судового збору в сумі 171 грн. 81 коп.

В апеляційній скарзі позивач у справі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції змінити в частині зменшення заборгованості по процентам, задовольнивши позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін. Посилається на неповне з'ясування обставин що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суду апеляційної інстанції представник скаржника позивача у справі ПАТ КБ «Приватбанк» - Рой В.Л. апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач у справі ОСОБА_2 в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явився, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача усправі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що07.05.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 53-54).

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 07.05.2013 року (а.с. 5), вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач ОСОБА_2 припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим станом на 31.10.2016 року в нього виникла заборгованість, яка за розрахунками ПАТ КБ "ПриватБанк" становить 18 386,65 грн., з них: 416,86 грн. заборгованість за кредитом, 13 069,04 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 549,00 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 851,75 грн. штраф (відсоткова складова).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України що порушення зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Зокрема, суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 416,86 грн. ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь - яких заперечень з боку відповідача, підлягає задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, судом встановлено, що з розрахунку наданого позивачем (а.с. 4-5), вбачається, що процентна ставка за користування кредитом була змінена, в порядку визначеному Умовами та правилами банківського обслуговування (пункт 1.1.3.2.3), а саме: 01.09.2014 року до 34,8 %, а 01.04.2015 року до 43,20 %, при цьому в матеріалах справи відсутні докази щодо домовленості сторін з приводу зміни процентної ставки за користування кредитом.

Оскільки збільшення банком розміру процентної ставки за кредитним договором було зроблено в односторонньому порядку, відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та правилами банківського обслуговування, який згідно частини третьої статті 10561 ЦК України слід вважати нікчемним, тому місцевий суд дійшов висновку про те що з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за процентами виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 %.

Зокрема, суд дійшов висновку, що з відповідача станом на 31.10.2016 року підлягають стягненню проценти за користування кредитом в сумі 729,36 грн. (454,58 грн. + 274,78 грн.), з них: 454,58 грн. розмір процентів нарахованих банком з моменту укладення договору по 31.08.2014 року,а 274,78грн. розмір процентів, що підлягають стягнення за період з 01.09.2014 року по 31.10.2016 року (791 день прострочення) * 416,86 грн. (залишок заборгованості) * 30 % (річна процентна ставка) / 360 (кількість днів в році, яка визначена за домовленістю сторін при укладенні договору).

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов правильного, законного та обґрунтованого висновку про те, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов та правил надання банківських послуг, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Разом з тим, згідно пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Таким чином відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку і про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненнюпеня, а в стягненні штрафу слід відмовити за необґрунтованістю.

Згідно ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд України в постанові від 03.09.2014 року в справі № 6-100цс14 висловив правову позицію, відповідно до якої частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Місцевим судом установлено, що розмір неустойки становить 3 549,00 грн., що значно перевищує розмір збитків, а тому колегія суддів переконана, що суд дійшов висновку вірного та обґрунтованого висновку про необхідність зменшення розміру неустойки до суми розміру збитків - 1 146,22 грн. (416,86грн. (заборгованість за кредитом) + 729,36грн. (заборгованість за процентами), що заподіяні банку неналежним виконанням боржником умов кредитного договору.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції неповно досліджено умови договору кредиту, проведений судом розрахунок не є належним доказом та повідомлення відповідача про збільшення відсоткової ставки є безпідставними, оскільки в рішенні суду наявний детальний аналіз змісту договору, його відповідність діючому законодавству, а проведений судом розрахунокє правильним та позивачем належним чином не спростований, належних доказів отримання відповідачем повідомлення про збільшення відсоткової ставки суду також не надано.

Таким чином доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: