У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Слободян Володимир Михайлович, управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 8 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 8 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 листопада 2007 року, яка утворилась станом на 3 листопада 2015 року у сумі 2 206 912 грн. 72 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок позначений за планом земельної ділянки літ. А, загальною площею 281,9 кв. м, житловою площею 122,1 кв. м, прибудова, позначена на плані літ. «А», вбиральня, позначена на плані літ. «Б», колодязь позначений на плані літ. К, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою 26 жовтня 2006 року, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

На обґрунтування позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» послалося на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 30 листопада 2007 року, укладеним між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», внаслідок чого утворилась заборгованість у зазначеній вище сумі і банк відповідно з умовами договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, банк просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 8 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 8 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів виникнення у ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки, зокрема, не доведено обставин щодо виготовлення і видачі ОСОБА_3 правовстановлюючого документа на будинок та державної реєстрації права власності уповноваженим державним органом, а тому не можна звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки цим порушуються права інших осіб. Крім того, банк звернувся до суду із даним позовом до відповідача, який є майновим поручителя (іпотекодавцем), із пропуском строку, встановленого ст. 559 ЦК України, договором іпотеки не передбачено право позивача на задоволення позовних вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, а чинним законодавством не передбачене відповідне право вимоги іпотекодержателя без врегулювання умовами договору. Також суд визнав безпідставними вимоги щодо переходу до банку права власності на житловий будинок за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, оскільки вони не ґрунтуються на законі. При цьому, суд зазначив, що позивачем не надано доказів вартості предмета іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, суд апеляційної інстанції виходив із того, що виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Разом з тим суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання позивача в прохальній частині позовної заяви на встановлення початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що 30 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 250 560 грн зі сплатою 16 % річних, з кінцевим терміном повернення до 27 листопада 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку жилий будинок, позначений за планом земельної ділянки літ. А, загальною площею 281,9 кв. м, житловою площею 122,1 кв. м, прибудова, позначена на плані літ. «А», вбиральня, позначена на плані літ. «Б», колодязь позначений на плані літ. К, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою від 26 листопада 2006 року та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації за № 7629636 в книзі № 3, номер запису 272. Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Слободяном В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4185.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка згідно із розрахунком банку станом на 3 листопада 2015 року становить 2 206 912 грн 72 коп., яка складається із: строкової заборгованості по відсоткам у розмірі 4 435 грн 79 коп., простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 286 891 грн. 41 коп., пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам у розмірі 1 915 585 грн 52 коп.

Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в зазначений позивачем спосіб (звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна), не звернув уваги на те, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, у якій зазначено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням рішення суду апеляційної інстанції та направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик