Справа № 703/3261/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Васильківської Т.В.

секретар судових засідань ОСОБА_1

за участю

представника позивача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту на право проходу по земельній ділянці та обслуговування жилого будинку

встановив:

ОСОБА_3 у вересні 2016 року звернулась до суду із даним позовом, в якому просила встановити на її користь земельний сервітут, який полягає у праві проходу та обслуговування жилого будинку, через земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_4, встановивши, що земельний сервітут має поширюватись на частину земельної ділянки площею 0,0006 га, зазначеної у плані частини земельної ділянки згідно додатку.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона згідно зі свідоцтвом про право на спадщину є власником земельної ділянки загальною площею 0,0382 га з кадастровим номером :02:005:0191, поруч з якою знаходиться земельна ділянка відповідача. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача, тому просить встановити відповідний сервітут.

Під час судового розгляду позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та пояснила, що вона в порядку спадкування стала власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами що знаходиться в м. Сміла по вул. Вишневій, 10. Власником іншої частини будинку є відповідач. Відповідні частини будинку знаходяться на земельних ділянках, розмір та конфігурація яких визначені та вони перебувають у власності позивача та відповідача. Відповідач, свою частину будинку фактично знищила, в результаті чого стіна будинку позивача стала на межі їх земельних ділянок, та вона не може здійснювати її обслуговування так, як впритул до стіни будинку знаходиться земельна ділянка що належить на праві приватної власності відповідачу. Тому просила встановити сервітут із правом проходу по відповідній земельній ділянці, щоб вона могла обслуговувати стіну від своєї частини будинку.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо заявлених позовних вимог. Відповідач пояснила, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами що знаходиться в м. Сміла по вул. Вишневій, 10 та власником земельної ділянки площею 0,0618 га на якій відповідна частина будинку знаходиться. Ще за життя попереднього власника суміжної земельної ділянки та одночасно іншої 1/2 частини будинковолодіння, вона з ініціативи співвласника знесла свою частину будинку, який перебував у аварійному стані, та наразі не має коштів, щоб відбудувати на тому ж місці нову споруду тієї ж конфігурації, проте має намір у майбутньому це зробити. Категорично заперечувала проти встановлення сервітуту для обслуговування стіни будинку позивачки, оскільки на тому місці за технічним паспортом повинна бути її частина будинку, та в разі встановлення сервітуту вона не зможе його відбудувати на тому ж місці, також не зможе побудувати будинок в іншому місці, оскільки розмір та конфігурація належної їй земельної ділянки не дозволяє їй це зробити без порушення будівельних норм.

Крім того представник відповідача, адвокат ОСОБА_2 наполягав на безпідставності позовних вимог з огляду на те, що будинок, для обслуговування якого позивач просить встановити сервітут, відповідно до технічної документації, дослідженої в межах іншої цивільної справи за аналогічним позовом попереднього власника, є самочинним будівництвом, а тому вимоги позивача щодо забезпечення їй доступу до споруди яка побудована без відповідної дозвільної документації, на його думку є безпідставними.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення даного спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0382 га розташованої на території м. Сміла, вул. Вишнева, 10, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 4)

Власником суміжної земельної ділянки за адресою м. Сміла, вул. Вишнева, 12, площею 0,0618 га. є відповідач ОСОБА_4, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку зі схемою відповідної земельної ділянки, а також документацією щодо визначення відповідних меж(а.с.23-25).

Одночасно, позивач та відповідач є співвласниками будинковолодіння із надвірними спорудами за адресою м. Сміла, вул. Вишнева, 10, та частка кожної із них становить по 1/2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадщину за законом (а.с.5) та копією договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку з надвірними спорудами (а.с.22).

Як вбачається зі схематичного плану присадибної ділянки №10 по вул. Вишневій в м.Сміла(а.с.21), схеми розміщення земельної ділянки на плані міста та плану зовнішніх меж землекористування (а.с.20), будинковолодіння №10 по вул. Вишнева в м. Сміла, одночасно розташовується на двох земельних ділянках, одна з яких належить позивачу а друга відповідачу.

На час звернення позивача із позовом частина будинку, що належить відповідачу, яка на плані позначена літ.А, а, фактично зруйнована, в наслідок чого стіна будинку що розділяє її частини, частково знаходиться на межі земельних ділянок, та позивач не має доступу до неї з боку земельної ділянки відповідача. Сторони визнають цю обставину, тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ст. 99 ЗК України).

Виходячи з наведеного, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що вона не має доступу до своєї земельної ділянки з дороги загального користування, при цьому не надає жодних доказів на підтвердження відповідної обставини, та в свою чергу під час судового розгляду позивач стверджувала, що сервітут їй потрібен для обслуговування стіни її будинку, яка знаходиться на межі земельних ділянок, та стала вільною внаслідок руйнування частини будинку що належить відповідачу.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту у зазначений позивачем спосіб, ОСОБА_3 не довела потребу у користуванні чужим майном, а також те, що земельний сервітут не можливо встановити іншим способом.

Крім того, відповідач стверджує, що має намір відбудувати зруйновану частину будинку, але наразі обмежена в таких можливостях матеріально. Та в разі встановлення сервітуту, вона взагалі буде позбавлена права вільно розпоряджатися своїм майно, та фактично втратить права власності на свою частину будинку.

Вирішуючи питання про наявність права власності відповідача на відповідну частину будинку, яке за твердженням позивача припинено внаслідок його фактичного руйнування, суд враховує, що за життя попереднього власника ОСОБА_5, судом було розглянуто цивільну справу за його позовом до ОСОБА_4, про припинення права власності внаслідок знищення майна, та судом було надано оцінку відповідних правовідносин. Матеріали вказаної цивільної справи №2-1547/2010 оглянуті судом під час розгляду даної справи, та встановлено, що рішенням апеляційного суду від 20.10.2010 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, з тих мотивів, що ОСОБА_4 має намір відновити зруйновану частину будинку, власником якої вона являється.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що фактично підставою для звернення до суду є неможливість обслуговування позивачкою ОСОБА_3 стіни своєї частини будинку.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідна стіна, згідно схематичного плану домоволодіння №10 по вул. Вишневій у м. Сміла(а.с.21), є фактичним розмежуванням частин будинку, що на праві спільної часткової власності належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4, отже також є їх спільною частковою власністю. В разі встановлення сервітуту, про який просить позивач, відповідач безумовно буде позбавлена можливості відновити зруйновану частину свого будинку. Таким чином судом встановлено, що встановлення сервітуту про який просить позивач, спричинить не лише обмежене право позивача користуватися відповідною земельною ділянкою належною відповідачці, а фактично призведе до позбавлення відповідача права володіння та користування належною їй частиною будинковолодіння, тобто призведе до порушення її права власності на відповідну частину будинку.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, на думку суду в разі встановлення сервітуту про який просить позивач, буде порушено справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу.

Крім того, встановлення такого сервітуту суперечить вимогам ч.4 ст. 98 ЗК України, яка передбачає здійснення земельного сервітуту способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений, а отже сервітут на користь позивача у даному випадку встановлений бути не може.

Під час судового розгляду представник відповідача надав суду квитанцію про сплату нею судових витрат на правову допомогу, в розмірі 3000 грн.(а.с.27), які просив стягнути з позивача на її користь.

Вирішуючи дану вимогу суд виходить із наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи, що представником відповідача не надано розрахунок понесених відповідачем витрат на правову допомогу, у задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Керуючись ст. 10, 11, 58, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту на право проходу по земельній ділянці та обслуговування жилого будинку - відмовити.

В задоволенні вимоги відповідача про стягнення з позивача на її користь судових витрат по оплаті правової допомоги відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайсуд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повний текст рішення виготовлено 25 травня 2017 року..

Головуючий Т.В. Васильківська