Провадження № 2/742/16/17
Єдиний унікальний № 742/2894/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Бездідько В.М.,

при секретарях Карпенко В.О., Сіра І.В.,

за участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ "Прилуцький завод "Білкозин" про поновлення на роботі

встановив:

28 вересня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» в ході розгляду якого уточнив свої позовні вимоги та просив суд поновити строки подачі позовної заяви до суду, визнавши причини пропуску подачі такої поважною та скасувати наказ № 4-к від 15.01.2016 року про звільнення його з роботи в ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» з посади слюсаря 4 розряду з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики, поновити на роботі та стягнути понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилається на те, що з 05 березня 2014 року він був прийнятий на посаду слюсаря з контрольно-вимірюваних приладів та автоматики ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» відповідно до наказу № 27-к від 05.03.2014 року. З 14.07.2015 року по 08.10.2015 року та з 13.01.2016 року по 13.04.2016 року брав участь в Антитерористичній операції, про що вказано в довідці № 135 від 22.04.2016 року виданій Чернігівським зональним відділом військової служби правопорядку. 11.01.2016 року між позивачем та Міністерством Оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, відповідно до якого його було призвано до лав Збройних Сил України. 15 січня 2016 року, під час перебування на військовій службі, на що вказує довідка про участь у Антитерористичній операції, його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 4-к від 15 січня 2016 року, однак заява про звільнення з роботи ним не подавалася. Після повернення до м. Прилуки в зв»язку з наданою ОСОБА_3 відпусткою йому стало відомо про звільнення з підприємства ще в січні 2016 року. Вважає дане звільнення незаконним, в зв»язку з чим, перебуваючи у вересні 2016 року у відпустці вирішив відновити свої порушені права та був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись обставини викладені в запереченнях проти позову ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України,

Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Порядок прийняття на роботу та звільнення з неї, умови та норми праці громадян України регламентуються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року №5067-VI (зі змінами та доповненнями), Законом України « Про оплату праці» від 2.4.03.1995 року №108/95-ВР (зі змінами та доповненнями), Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 року №1045-XIV (зі змінами та доповненнями) та Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 1992 року.

Судом достовірно встановлено, що з 05.03.2014 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» на посаді слюсаря 4 розряду з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики ЦЕ та КВП, що підтверджується копією трудової книжки АЕ № 146789 (а.с. 4).

Наказом ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» № 4-к ОСОБА_3 15 січня 2016 року було звільнено за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

Вказані факти підтверджуються матеріалами справи та не оспорюються сторонами.

Також встановлено, що ОСОБА_3 дійсно в період з 14 липня 2015 року по 08 жовтня 2015 року та з 15 січня 2016 року по 13 квітня 2016 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою № 135 від 22.04.2016 року.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ, підставою для припинення трудового договору, зокрема, є згода сторін. При розірванні трудового договору за вказаною підставою обов»язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що заява про звільнення за власним бажання від імені ОСОБА_3 була написана нею власноручно, так як на цьому наполягала адміністрація ТОВ «Прилуцький завод»Білкозин»

Як вбачається із висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4715/4716/16-24 від 25 січня 2017 року досліджувані рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_3 в заяві про звільнення ОСОБА_3 від 15 січня 2016 року виконані ОСОБА_4.

Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ч. 1 ст. 36 КЗпПУ. Поновити порушене право позивача можливо шляхом поновлення його на роботі, на посаді, яку він займав до звільнення.

Вирішуючи процесуальне питання щодо поновлення позивачеві строку звернення до суду, суд враховує наступне.

Нормою ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Крім того, згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Листі № 10-70/0/4-13 від 16 січня 2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» заява позивача про поновлення строку позовної давності не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований.

Оскільки факт порушення трудових прав позивача знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, суд, враховуючи вказану вище правову позицію, вважає, що процесуальний строк для звернення до суду за захистом порушених трудових прав підлягає поновленню.

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом позивач був звільнений, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп.

Крім того згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи.

Згідно до п. 4 ч.3 ст. 79 ЦПК України - до витрат, пов"язаних з розглядом судової справи, належать, витрати пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Позивачем ОСОБА_3 були сплачені кошти в розмірі 1497,70 грн. за проведення судово-печеркознавчої експертизи, що підтверджується рахунком № 8676 від 20.12.2016 року, а тому суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені витрати по оплаті вартості проведення експертизи.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ТОВ "Прилуцький завод "Білкозин" про поновлення на роботі задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 пропущений строк звернення до суду.

Скасувати наказ № 4-к від 15 січня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи в ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» з посади слюсаря 4 розряду з контрольно-вимірюваних приладів та автоматики ЦЕ та КВП.

Поновити ОСОБА_3 на раніше займаній посаді слюсаря 4 розряду з контрольно-вимірюваних приладів та автоматики ЦЕ та КВП в ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» з 15 січня 2016 року.

Стягнути з ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Стягнути з ТОВ «Прилуцький завод «Білкозин» на користь ОСОБА_3 1497,70 грн. понесених ним і документально підтверджених судових витрат по оплаті вартості проведення експертизи.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.М. Бездідько