Головуючий І інстанції Пантелєєв Д.Г. Єдиний унікальний номер 266/2323/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/41/2017(м)
Категорія 27 Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької об¬ласті в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Мироненко І.П.,

Лопатіної М.Ю.,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року в справі за позовом комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за користування тепловою енергією,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року комунальне комерційне підприємство «Маріупольтепломережа» (далі ККП «Маріупольтепломережа») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на те, що відповідачі мешкають в квартирі АДРЕСА_1. Вони є споживачами теплової енергії та у зв'язку з несплатою послуг з її постачання за період з 01 жовтня 2007 року по 01 квітня 2015 року мають заборгованість, яку добровільно не погашають. Після уточнення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів заборгованості в розмірі 14 367 грн. 56 коп., суму інфляційних витрат за весь час прострочки зобов'язання в розмірі 7 586 грн. 78 коп., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 941 грн. 31 коп. та судові витрати у справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року позов ККП «Маріупольтепломережа» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ККП «Маріупольтепломережа» борг за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2007 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 14 367 грн. 56 коп., суму інфляційних втрат за весь час прострочки зобов'язання в розмірі 7 586 грн. 78 коп., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 941 грн. 31 коп., а разом - 23 895 грн. 65 коп. та судовій збір по 60 грн. 90 коп. з кожної.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм процесуального і матеріального права.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Краснова І.О., а також відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином під розписку та судовою повісткою (а.с. 158, 1 ), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ККП «Маріупольтепломережа» Ястребової І.Г., яка заперечувала проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі мають заборгованість по оплаті наданих позивачем послуг з теплопостачання та цю заборгованість необхідно з них стягнути повністю.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до комунальних послуг відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води.

Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є споживачами послуг позивача та зареєстровані у АДРЕСА_1 (а.с. 4).

З розрахунку ККП «Маріупольтепломережа» вбачається, що відповідачі мають заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 жовтня 2007 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 14 367 грн. 56 коп. (а.с. 93-94).

Крім того, 27 травня 2009 року відповідачка ОСОБА_2 уклала з позивачем договір № 102-09Пр про реструктуризацію заборгованості, яка утворилася станом на 01 травня 2009 року в сумі 7 070 грн. 44 коп., та отримала розстрочку на її погашення на період з 01 травня 2009 року по 01 травня 2014 року (а.с. 46).

Відповідно до п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскаржуючи ухвалене судом першої інстанції рішення, відповідачка ОСОБА_2 посилалася на те, що під час розгляду справи вона подавала до суду заяву про застосування строків позовної давності, яка була оголошена судом та додана до матеріалів справи, але при ухвалені рішення суд першої інстанції не надав оцінки цій заяві та безпідставно не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 04 серпня 2015 року подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 17).

Між тим, частиною 1 статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідачі з травня по вересень 2014 року оплачували надані позивачем послуги в розмірі, який в кілька разів перевищує нарахування за відповідний місяць (а.с. 6-7).

На вимогу апеляційного суду відповідачкою ОСОБА_2 в підтвердження факту спливу строку позовної давності надані копії квитанцій про оплату послуг позивача, які є неналежними доказами у справі, оскільки стосуються періоду за який заборгованість не стягується і сплачені суми не перевищують нарахованих (а.с. 149-156).

Інших доказів відповідачами апеляційному суду не надано.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що перебіг строку позовної давності переривався у травні, червні, липні, серпні та вересні 2014 року в зв'язку з оплатою відповідачами наданих позивачем послуг в розмірі, який перебільшував поточні нарахування.

Доказів, які б свідчили про виконання відповідачами у зазначений час своїх обов'язків за договором № 102-09Пр про реструктуризацію заборгованості, матеріали справи не містять, а відтак відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за весь період з 01 жовтня 2007 року по 01 квітня 2015 року.

Отже, доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з якими законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни рішення та не стосуються предмету спору.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

М.Ю. Лопатіна