АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/547/17 Справа № 199/6348/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Варенко О.П.,

при секретарі Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного військового представництва №227 Міністерства оборони України по обслуговуванню Державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про зобов'язання вчинити дії, пов'язані з виплатою заподіяної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що має право на відшкодування шкоди, спричиненої його здоров»ю професійним захворюванням, однак виплату відповідної компенсації йому, позивачу, безпідставно припинено. Тому позивач просив суд продовжити виплату йому компенсації за шкоду, спричинену профзахворюванням.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Судом встановлено та стверджується представленими у справі доказами, що з серпня 1969 року по квітень 1973 року ОСОБА_2 працював на посаді інженера ГВП-227 на ВО «Південний машинобудівний завод».

Відповідно до виписки з наказу начальника 227 військового представництва МО України №58 від 29.03.1994 року, в період роботи 1969 - 1973 р.р. позивач отримав професійне захворювання, у зв»язку з чим, на підставі протоколу №105 від 09.12.1991 року, актів ВТЕК обласної медико-соціальної комісії №4 від 17.01.1992 року за № 41, від 09.11.1992 року за № 886, від 18.03.1994 року за №72 , йому була встановлена друга група інвалідності та 70% втрати професійної працездатності. Даним наказом до виплати позивачу було визначено 1311807,0 крб. у якості компенсації шкоди спричиненої здоров»ю за період з 12.12.1991 року по 31.03.1994 року та встановлено щомісячну доплату у сумі 236334,0 крб. на період з 01.04.1994 року по 31.10.1994 року (а.с. 6).

Згідно копії наказу начальника 227 Головного військового представництва Міністерства Оборони України №34 від 14.02.1996 року, зобов'язано начальника 1288 фінансового відділення виплатити ОСОБА_3 17073000,00 крб. у відповідності з розрахунком за шкоду, спричинену здоров'ю ОСОБА_2 за період з 01.10.1994 року по 31.10.1995 року (а.с. 9).

ОСОБА_2, не погодившись із розрахунком розміру вищевказаних грошових сум, у 1995 році звернувся до військового суду Дніпропетровського гарнізону, де йому було відмовлено в прийнятті заяви про відшкодування шкоди (а.с. 105-106).

Встановлено, що рішення Міжобласного суду від 18 листопада 1999 року (справа №2-I/99), залишеним без змін ухвалою Верхового Суду України від 19 січня 2000 року (справа №61-5кц 2000), в задоволенні позову ОСОБА_2 до Виробничого об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», 227 Головного військового представництва Міністерства оборони України про відшкодування шкоди, спричиненої професійним захворюванням - відмовлено у повному обсязі (а.с.23-24, 21).

Згідно ухвали судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 19.01.2000 року, угрудні 1996 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до В.О. "Південний машинобудівний завод" про відшкодування шкоди спричиненої професійним захворюванням, до участі у справі в якості співвідповідача притягнуто 227 Головне військове представництво Міністерства оборони України. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з серпня 1969 року по квітень 1973 року працював на посаді інженера ГВП-227 на ВО "Південний машинобудівний завод" з шкідливими умовами праці; у 1971 році на заводі сталася аварія, внаслідок якої він був підданий ураженню шкідливими речовинами. Шкідливі умови праці викликали у нього професійне захворювання та втрату 70% професійної працездатності (а.с. 21).

У вищезазначених судових рішеннях також зазначено, що висновком комісії Науково-дослідного інституту гігієни і профпатології МОЗ СРСР від 04.04.1989 р. встановлено, що професія ОСОБА_2, відсутність ознак хронічного отруєння, алергічні реакції на чисельні речовини, порушення симптоматики після припинення контракту, незначний стаж роботи не дозволяють пов»язати наявні зміни з хронічним впливом продуктів «Г» і «А». Відповідно до висновку цього ж НДІ від 01.03.1990 року комісія не прийшла до висновку про професіональну причину захворювання і зазначила, що встановлений нею діагноз позивача не входить в список професійних захворювань. За рішенням спеціалізованої ЛКК від 14 січня 1992 року визнано неможливим встановити зв'язок захворювання позивача з професійною шкідливістю.

Приймаючи до уваги встановлення вказаним вище судовим рішеннями, що набрало законної сили, фактів відсутності вини відповідача та відсутності зв»язку захворювання з неналежними умовами праці в зазначений ОСОБА_3 період; враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, де передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявленої позовної вимоги ОСОБА_3 про продовження виплати йому компенсації за шкоду, спричинену профзахворюванням.

Посилання апелянта на наявність листів від 1992 та 1995 років щодо виплати йому грошової компенсації за втрату професійної працездатності та факт отримання такої компенсації протягом 1991-1995 років - не спростовують викладених вище висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення заявленої позовної вимоги.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий

Судді