У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю сторін та їх представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним спадкового договору,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним спадкового договору задоволено.

Визнано недійсним спадковий договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений 01.07.2015 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі №2-241.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 551,20 судового збору.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що суд першої інстанції дійшов висновків, які суперечать один одному, зокрема в оскаржуваному рішенні зазначено, що обов'язки набувача зазначені в п.7 Спадкового договору, носять неконкретний, невизначений характер, що свідчить про відсутність між сторонами згоди щодо істотних умов договору. Проте, в цей же час суд приходить до висновку про те, що договір є укладеним і визнає його недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 233 ЦК України - вчинення правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Це свідчить про грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування даного рішення апеляційним судом.

Зазначала, що безпідставними та необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що з тексту договору відчужувану неможливо зрозуміти, які конкретні дії повинен вчиняти набувач в інтересах відчужувача, як часто набувач повинна відвідувати відчужувача, організовувати йому прогулянки, за рахунок чиїх коштів організовувати поховання.

Вважає, що навіть якщо не брати до уваги те, що суд здійснив вихід за межі підстав позову, позивачем не було доведено те, що оспорюваний договір було укладено ним під впливом тяжких обставин - хвороби, а також на вкрай невигідних для нього умовах. Також не було доведено позивачем те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на тих умовах.

Звертала увагу на те, що справа не містить жодного доказу про наявність у ОСОБА_3 хвороби, там немає ні копії його медичної карти, ні епікризів закладів охорони здоров'я, ні висновків судово-медичної експертизи.

Доводила, що судом першої інстанції безпідставно критично оцінено свідчення ОСОБА_7, оскільки свідчення позивача, як особи, зацікавленої у визнанні недійсним спадкового договору, повністю суперечать свідченням нотаріуса, яка є незацікавленою у вирішенні даного спору особою.

Крім того зазначала, що недоведеним є факт вживання ОСОБА_3 у день підписання договору препарату Феназепам, який, до речі, призначається за рецептом лікаря.

З цих підстав просила рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції суд було зроблено висновок, що ОСОБА_3 дійсно уклав спадковий договір від 01 липня 2015 року під впливом тяжких для нього обставин та на вкрай невигідних умовах, чим скористалась відповідач ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин.

Отже, спадковий договір, як-то передбачено ст.1302 ЦК України, може бути не тільки розірвано, але й визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. ( п..28 Постанови Пленуму ВСУ України «Про судову практику в справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року).

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року).

Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи ОСОБА_3 має тяжку хворобу, є інвалідом 2 групи, перебуває на обліку в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Рівного і його обслуговування з 25 червня 2001 року по 28 липня 20015 року здійснювала ОСОБА_1 (а.с.4,23).

Оспорюваний спадковий договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, за яким належна йому АДРЕСА_1 після його смерті мала перейти у власність набувачу, був укладений саме в цей період, тобто 1 липня 2015 року (а.с.5).

Після укладення цього договору через певний термін часу ОСОБА_6 з роботи звільнилась (а.с.10).

Тобто, на час укладення спадкового договору відчужувач певною мірою був залежний від набувача, як соціального працівника в силу стану свого здоров'я, віку та обставин за яких він опинився користуючись її послугами, що вплинуло на йоговолевиявлення, яке не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, як стверджує сам позивач.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальні послуги», соціальні послуги - комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем;

складні життєві обставини - обставини, спричинені інвалідністю, віком, станом здоров'я, соціальним становищем, життєвими звичками і способом життя, внаслідок яких особа частково або повністю не має (не набула або втратила) здатності чи можливості самостійно піклуватися про особисте (сімейне) життя та брати участь у суспільному житті;

соціальний працівник - професійно підготовлений фахівець, що має необхідну кваліфікацію у сфері соціальної роботи і надає соціальні послуги;

Згідно ст.3 цього ж Закону, одним із принципів надання соціальних послуг, є дотримання суб'єктами, що надають соціальні послуги, державних стандартів соціальних послуг, етичних норм і правил.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 дійсно уклав спадковий договір під впливом тяжких для нього обставин та на вкрай невигідних умовах, чим скористалась відповідач ОСОБА_1, а тому обґрунтовано визнав його недійсним.

Посилання апелянта на вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог не заслуговує на увагу.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в даному випадку, вирішуючи спір, місцевий суд застосовував норму закону, яка відповідає викладеним позивачем обставинам та фактам встановленим по справі.

Згідно до ст.88 ЦПК України вирішено питання по судових витратах.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних підстав.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : С.В. Боймиструк

Судді : Н.М. Ковальчук

А.М. Шеремет