Справа № 209/4641/16-ц
Провадження № 2/209/408/17
17 лютого 2017 року м. Кам′янське
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі
головуючого судді Маслова Д.В.,
за участі секретаря Кулік О.О.,
представника позивача адвоката ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні майном та визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду із позовом в якому просив: усунути для позивача перешкоди в користуванні квартирою № 37 будинку № 25 по проспекту Дружби Народів міста Камянського з боку ОСОБА_3 та Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_3 з реєстрації у вказаному житлі: квартирі АДРЕСА_1, визнавши її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.
В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити. Але пояснив при цьому, що станом на дату розгляду справи він вважає, що юридично правильним буде задовольнити одну позовну вимогу у формулюванні способу захисту, як: визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про причину неявки суду не повідомила, відзиву чи пояснень суду не надавала. Про час та місце розгляду справи повідомлена через публікацію оголошення у пресі відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України.
Інший відповідач - Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області чи його представник у судове засідання не зявилась, про причину неявки суду не повідомили, відзиву чи пояснень суду не надали. Про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином.
За результатами повного зясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків.
01 грудня 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (а.с. 6).
Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за позивачем і він є єдиним власником зазначеного нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №74524175 від 01.12.2016 року (а.с. 7).
З 2002 року Відповідач у справі ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживає. Дана обставина підтверджується письмовими доказами, а саме: Актом про непроживання б/н від 07.10.2016 року, складеним ТОВ «Крона- Сервіс 1» (а.с. 8) та Актом про непроживання б/н від 28.11.2016 року, складеним КП ДМР «УКОЖФ» (а.с. 9).
Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу УРСР, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 понад шість місяців.
При вирішенні питання щодо кожної позовної вимоги, суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
В судовому засіданні представник позивача пояснив, що відповідач ОСОБА_3 ніколи фізично не перешкоджала користуватись квартирою позивачу, не проживала та не відвідувала квартиру, з часу придбання її позивачем.
Враховуючи викладене, пояснення представника позивача, суд вважає, що сама по собі як окрема позовна вимога про усунення перешкод в користуванні майном з боку відповідача ОСОБА_3 - задоволенню не підлягає.
Підлягає задоволенню позовна вимога із правильним формулюванням способу захисту визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням.
Не підлягає також задоволенню позовна вимога про зняття з реєстрації відповідача, оскільки вона подана до будь-якого порушення прав позивача в цій частині. Адже підставою для зняття з реєстрації є саме відповідне рішення суду про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням.
При розподілі судових витрат суд керується ст. 88 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Суд також враховує, що позовна вимога, яка підлягає задоволенню адресована до відповідача ОСОБА_3, а не до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 60, 61, 88, 158, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні майном та визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.
В решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Дніпровський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Маслов