У х в а л а

іменем україни

13 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» (далі - ПАТ «Банк «Таврика») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ОСОБА_5 (первісний кредитор) передала, а ОСОБА_4 (новий кредитор) прийняла на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові та стала кредитором за договором від 18 січня 2012 року, укладеним між первісним кредитором та ПАТ «Банк «Таврика» на суму 520 000 грн.

Зазначало, що 22 листопада 2013 року ОСОБА_4 звернулась до банку із заявою про припинення зобов'язання за кредитним та іпотечним договорами, посилаючись на те, що до неї перейшло право вимоги до банку на суму, що перевищує її зобов'язання перед ним, що на її думку є підставою для визнання зобов'язання припиненим, оскільки в одній особі поєднано боржника і кредитора.

Посилаючись на те, що вказаний договір про відступлення права вимоги є недійсним, у зв'язку із тим, що сторонами договору на момент його укладення не було дотримано вимог ст. 203 ЦК Українита на те, що такий договір спрямований на зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зарахування зустрічних однорідних вимог не здійснюється, якщо це може привести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (без номеру) від 12 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що на момент укладення договору від 12 листопада 2013 року про відступлення права вимоги між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у банку було розпочато процедуру ліквідації, що з урахуванням положень ст. 602 ЦК України, ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» унеможливлює зарахування зустрічних вимог.

З огляду на наведені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання договору про відступлення права вимог недійсним.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

М.К.Гримич

І.М. Фаловська