________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/6083/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

про встановлення факту прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 21.12.2015 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, в якому просить суд встановити факт прийняття ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, який проживав за адресою: АДРЕСА_4.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер її батько ОСОБА_5, який постійно проживав за адресою:АДРЕСА_4. Після його смерті відкрилася спадщина до якої входила частка квартири за адресою АДРЕСА_4. Позивач - ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги на той час не мала можливості звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини оскільки їй на момент смерті батька було 12 років, однак вважає, що фактично прийняла спадщину оскільки на протязі 2003 - 2005 років мешкала у вказаній квартирі разом із батьком ОСОБА_5, своєю матір'ю ОСОБА_4, яка на час смерті батька знаходилася з ним у зареєстрованому шлюбі. Таким чином позивач вважає, що вона з її матір'ю фактично прийняли спадщину у вигляді частки квартири яка залишилася після смерті її батька та іншого майна. Також позивач зазначила, що її бабуся ОСОБА_2 та її двоюрідний брат ОСОБА_3 не зверталися до нотаріальної контори та також не приймали спадщину у встановленому законом порядку, вони звернулися до суду та отримали рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2004 року, на підставі якого набули право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_4, при цьому вони не вказали про наявність інших спадкоємців першої черги.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, видане 26 січня 1991 року Відділом ЗАГСу Київського РВК м. Одеси, актовий запис №209 від 26 січня 1991 року. В графі матір зазначено - ОСОБА_4, батько - ОСОБА_5.

Матір позивачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 22.05.1989 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5.

Батько позивачки ОСОБА_5, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 34 роки помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3, видане 01 березня 2003 року Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №2153.

Після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 через деякий час уклала шлюб з ОСОБА_6, у зв'язку з чим змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_4.

Вказаний шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був розірваний 21 листопада 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Одесі, актовий запис №863, у зв'язку з чим ОСОБА_7 повернула дошлюбне прізвище ОСОБА_4.

13.02.2008 року ОСОБА_4 зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_3.

25 грудня 2010 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4, видане 25 грудня 2010 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1253, у зв'язку з чим ОСОБА_4 змінила прізвище на «ОСОБА_4».

ІНФОРМАЦІЯ_7 року у віці 40 років ОСОБА_9 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №7227.

У зв'язку з чим, зазначаємо, що позивачка ОСОБА_1, є дочкою ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, та дочкою ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

На час смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Позивачці ОСОБА_4 на час смерті батька - ОСОБА_5, було 12 років.

Після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, відкрилась спадщина у тому числі на належну йому за час життя частку квартири за адресою: АДРЕСА_4, що визнано сторонами по справі.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 серпня 2004 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках право власності на 4/6 частки квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5 та ОСОБА_13. Визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові вклади с нарахованими відсотками в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_5 та ОСОБА_13. Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Нісан-Ланглей», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11. Рішення суду набрало законної сили 07.09.2004 року.

У вказаному рішенні суду зазначено, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, є його матір ОСОБА_2, яка фактично прийняла спадщину. До нотаріальної контори спадкоємці не звертались.

У зв'язку з чим, що також було підтверджено сторонами по справі під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 є бабусею позивачки ОСОБА_1, а ОСОБА_3 двоюрідним братом.

21.12.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що вона та її матір ОСОБА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року є такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, який проживав за адресою: АДРЕСА_4, оскільки вона та її матір ОСОБА_4 постійно проживали за вказаною адресою на час смерті батька - ОСОБА_5

Також ОСОБА_1 зазначала, що з заявою про прийняття спадщини після смерті батька не зверталась, оскільки їй на той час було 12 років, тобто була малолітньою.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного.

Відповідно до п. п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.

Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови N 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах по спадкування" роз'яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року.

Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 закінчився 28 серпня 2003 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України в ред.2004 року, тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин.

Відповідно до ст. ст. 525 та 526 ЦК України в ред.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Статтею 524 ЦК України в ред.1963 року встановлено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту.

Судом встановлено, що заповіту ОСОБА_5, померлий ІНФОРМАЦІЯ_6 року не склав, тому позивач ОСОБА_1, як дочка померлого, та її матір ОСОБА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, є спадкоємцями його спадкового майна за законом першої черги.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК України в ред.1963 року).

Так, за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступ в управління або володіння спадковим майно; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч. 2 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року).

Згідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, який проживав за адресою: АДРЕСА_4, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, на час смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Позивачем по справі під час розгляду справи не було доведено та не надано жодного доказу на підтвердження того, що матір позивачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_4.

Також як вже було встановлено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 22.05.1989 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5, тобто за іншою адресою ніж її померлий чоловік ОСОБА_5, а саме: АДРЕСА_4.

За час життя ОСОБА_5, яка змінила прізвище на ОСОБА_9, ОСОБА_10, померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тобто не скористалась своїм право для прийняття спадщини у встановлений законом строк у шість місяців, а також надалі не зверталась до суду з заявою про поновлення їй пропущеного строку для подання зави про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з чим, суд вважає вимоги позивача в цій частині необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо встановлення факту прийняття ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, який проживав за адресою: АДРЕСА_4, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, та якій на день смерті батька було 12 років.

ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги.

Судом вже було встановлено, що застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК України в ред.1963 року).

Так, за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно.

Однак малолітня особа не має право на подання заяви про прийняття спадщини, у зв'язку з чим ці дії здійснюються її законним представником - матір'ю.

Як вже було зазначено, ОСОБА_1, яка змінила прізвище на ОСОБА_9, ОСОБА_10, померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тобто не скористалась своїм право для прийняття спадщини у встановлений законом строк у шість місяців, чим позбавила права на прийняття спадщини і свою малолітню дочку ОСОБА_1.

01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України, який чинний на цей час, яким встановлено, що заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікуни (ч.4ст.1269 ЦК України).

Також Цивільним Кодексом України який набув 01 січня 2004 року, встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Тобто чинним на цей час ЦК України, чітко визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, однак за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступ в управління або володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця.

За положеннями частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що у зв'язку з неприйняттям ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року, ОСОБА_1, яка була малолітньою на час смерті батька, була вимушено позбавлена права на спадкування.

Тобто єдиним способом захисту свого порушеного права, є доведення позивачем, що вона постійно проживала разом із батьком на час відкриття спадщини - на час його смерті, тобто фактично вступила в управління або володіння спадковим майном.

Позивач ОСОБА_1 була зареєстрованою лише з 15.11.2007 року за адресою: АДРЕСА_5.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечувала стосовно того, що малолітня ОСОБА_1 мешкала разом з померлим батьком ОСОБА_5, однак визнала, що дійсно позивачка періодично приїжджала до батька та була з ним.

Під час розгляду справи судом були допитані свідки за клопотаннями, як позивача та і відповідачів, а саме ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18.

Зазначаємо, що відповідно до ст. 63 ЦПК України. показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставину, яка мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Отримані показання свідків не приймаються судом, як належні докази, оскільки показання свідків є протиречивими між собою, оскільки свідками надані пояснення так і на підтвердження того, що малолітня на той час ОСОБА_1 приходила в гості до бабусі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4, так і на підтвердження того, що матір з дочкою ОСОБА_1 за вказаною адресою ніколи не мешкали та не приходили.

Стосовно вирішення вказаного факту, судом приймається той факт, що на час смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Частиною 2 статті 17 ЦК України в ред.1963 року встановлено, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Тобто місцем мешкання ОСОБА_1 на час смерті батька ОСОБА_5, було його місце мешкання: АДРЕСА_4, так і місце мешкання її матері: АДРЕСА_5.

Під час розгляду справи відповідачем було визнано той факт, що після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_4 одружилась з ОСОБА_6 та деякий період часу вони проживали за адресою: АДРЕСА_4.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після смерті ОСОБА_5 жоден зі спадкоємців не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 серпня 2004 року було позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках право власності на 4/6 частки квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5 та ОСОБА_13.

Також з вказаного рішення суду, вбачається, що відповідачами по справі не було повідомлено суд про існування інших спадкоємців до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_5.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, у суду не виникає сумнівів, що ОСОБА_1 мешкала на час смерті батька за адресою: АДРЕСА_4, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачка вимушено позбавлена права в передбаченому законом порядку оформити своє право на спадщину, чим порушується (не визнається) її право на прийняття спадщини, яке залишилось після смерті її батька, тому виходячи з вимог справедливості та розумності, це право підлягає захисту шляхом встановлення факту, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняла спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-61, 63, 211-215, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини - задовольнити частково.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_6 року після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року.

У задоволені іншої частини вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий Калініченко Л. В.