У Х В А Л А

31 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання незаконним і скасування наказу, зміну дати та причин звільнення, стягнення вихідної допомоги,

в с т а н о в и л а:

Київський районний суд м. Полтави рішенням від 25 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року залишив без змін.

У січні 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини третьої статті 38 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначеної норми матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав ухвали Верховного Суду України від 16 квітня 2008 року, 14 жовтня 2009 року, постановлені ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року, 8 лютого, 6 червня, 14 листопада 2012 року, 16 січня, 10 липня 2013 року, 9 квітня 2014 року, 21 жовтня 2015 року, 8 червня і 14 грудня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року та 22 травня 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено відповідно з вимогами чинного трудового законодавства. Також суд зазначив про те, що по закінченню двох тижнів після подання заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України позивач продовжував працювати і не наполягав на звільненні, тому відповідач не мав права звільнити його відповідно до раніше поданої заяви.

Надані для порівняння ухвали Верховного Суду України від 16 квітня 2008 року та 14 жовтня 2009 року, постановлені ним як судом касаційної інстанції, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року, 8 лютого, 6 червня 2012 року, 16 січня 2013 року, 9 квітня 2014 року, 21 жовтня 2015 року і 8 червня 2016 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах судові рішення і направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справ, які мають значення для правильного вирішення спорів.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14 листопада 2012 року погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про визнання звільнення незаконним, зобов'язання внести до трудової книжки запис про зміну формулювання причин звільнення. При цьому судом встановлено, що за наявності порушень вимог законодавства про працю з боку відповідача, позивач мала підстави для реалізації свого права, передбаченого частиною третьою статі 38 КЗпП України.

В ухвалі від 10 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з судовим рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення позову й зміну формулювання причини звільнення та зобов'язання внести зміни до трудової книжки позивача, оскільки суд встановив, що на час припинення трудових відносин волевиявлення позивача про звільнення його на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України було очевидним і не давало власнику підприємства підстав для іншого сприйняття волі працівника.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 грудня 2016 року погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про зміну формулювання та причини звільнення й зобов'язання внести зміни до трудової книжки, який виходив з того, що відповідач визнав факт звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року, 10 липня 2013 року, 14 грудня 2016 року та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, встановлено різні фактичні обставини, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Верховний Суд України у постановах від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-120цс12) і 22 травня 2013 року (справа № 6-34цс13) виклав правовий висновок, в якому зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України.

Порівняння змісту наданих постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання незаконним і скасування наказу, зміну дати та причин звільнення, стягнення вихідної допомоги за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року та рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко