Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/224/15-ц Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання недійсним договору іпотеки

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило виселити неповнолітнього ОСОБА_2, 2001 року народження, з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Радомишльського районного суду від 30 квітня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу останнього ПАТ «Приватбанк» та виселено ОСОБА_1 Однак, на даний час за вказаною адресою проживає та зареєстрована неповнолітня дитина відповідача - ОСОБА_2, 2001 р.н., що унеможливлює виконання зазначеного вище рішення суду. Позивач вказав, що ОСОБА_1 було порушено умови договору іпотеки, згідно якого передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, хоча такої згоди від Банку не було.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, 2001 року народження, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсними договір іпотеки. Позовні вимоги мотивувала тим, що місцем проживання дитини є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає та проживала. На момент укладення договору іпотеки Банку було відомо, що у житловому будинку АДРЕСА_1, фактично проживає малолітня дитина ОСОБА_2. У відповідності до вимог чинного законодавства, батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації. Відтак, при укладанні даного договору іпотеки необхідна була письмова згода служби у справах дітей Радомишльської РДА, оскільки це прямо стосувалось інтересів неповнолітньої дитини, однак на момент укладення договору такої згоди не було.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог Служба в справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, про визнання недійсним іпотечного договору задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір №ZREWGK від 18.08.2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступник ЗАТ КБ «Приватбанк) та ОСОБА_1

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що неповнолітній ОСОБА_2 постійно проживає і проживав у спірному будинку на час укладення договору іпотеки, оскільки при укладенні вказаного договору ОСОБА_1 надала Банку та нотаріусу довідку КВЖРЕП, з якої вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) діти не зареєстровані та не проживають. На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 також не була зареєстрована у спірному будинку, а зареєструвалась лише 21.04.2009 року без згоди іпотекодержателя.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18.08.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZREWGK, за умовами якого останній був наданий кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 151717 грн. строком на 20 років, з кінцевим терміном погашення 18.08.2028 /т. а.с.7-9/.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між Банком та ОСОБА_1 було укладеного договір іпотеки №ZREWGK, предметом якого відповідно до п.35.3 договору є нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 7 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходяться по АДРЕСА_1, та належить останній на праві приватної власності, що слідує з копії договору купівлі-продажу від 18.08.2008, посвідченого нотаріально, зареєстрованого у реєстрі №1693 /т.1 а.с.10-14, т.3 а.с.40-41/.

Заочним рішенням Радомишльського районного суду від 30.04.2013року з ОСОБА_1 стягнуто кредитну заборгованість за кредитним договором №ZREWGK шляхом звернення стягнення на майно - предмет іпотеки житловий будинок №7 з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходяться по АДРЕСА_1 /т.1а.с.15-16/.

Додатковим рішенням від 27.05.2013 року до рішення Радомишльського районного суду від 30.04.2013 виселено ОСОБА_1, яка зареєстрована та проживає у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС /т.1а.с.16/.

Задовольняючи зустрічний позов про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня дитина ОСОБА_2, 2001року народження, постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 з травня 2008 року, тобто на час укладення договору іпотеки 18.08.2008 проживала у житловому будинку, що знаходиться в іпотеці, а відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. 14.9 спірного договору іпотеки договір підписаний Іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім»ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них. При укладанні цього договору Іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім»ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. /т.1 а.с.11/.

Пунктом 20.7 договору іпотеки передбачена заборона розпоряджатись предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодежателя.

Не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотеко держателя /п.20.12 договору іпотеки/.

Із матеріалів справи вбачається, що укладення договору купівлі-продажу спірного будинку та укладення договору іпотеки відбулось в один день - 18 серпня 2008 року.

Відповідно до довідки, виданої відповідним комунальним підприємством 7 серпня 2008 року №303, малолітні та неповнолітні діти у спірному будинку не зареєстровані та не проживають /т.3 а.с. 30/. ОСОБА_1 на час укладення договору іпотеки була зареєстрована за іншою адресою /т.3а.с.31/.

Довідкою Радомишльського РС УДМС України в Житомирській області №31/203 від 20.03.2014 підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 21 квітня 2009 року. Разом з нею зареєстрований син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. До цього були зареєстровані по АДРЕСА_2 /т.1 а.с.46/.

Зазначені обставини підтверджуються також відповідними відмітками у паспорті ОСОБА_1 /т.1 а.с.23/.

Будь-які докази щодо надання письмової згоди іпотекодержателя на реєстрацію (у тому числі малолітньої дитини) в матеріалах справи відсутні.

Згідно із п.40, 96 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 березня 2004р., зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03 березня 2004р. за № 283/8882 (чинної на час укладення договору іпотеки), у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.

Оскільки на момент укладення договору іпотеки (18.08.2008) документально було підтверджено відсутність за місцезнаходженням майна малолітніх чи неповнолітніх дітей (зареєстрованих чи проживаючих), то у нотаріуса не було підстав для відмови в посвідченні іпотечного договору за відсутності дозволу органу опіки та піклування.

Водночас, для підтвердження доводів, викладених у своєму позові про визнання недійсним іпотечного договору, ОСОБА_1 надала до суду інші докази, підтверджуючи проживання її разом з дитиною у спірному будинку з травня 2008 року: довідка з ліцею №97 від 13.10.2014 року, акт обстеження соціального стану від 20 жовтня 2013 року і видана на підставі цього акту довідка виконавчого комітету Радомишльської міської ради № 598/02-26 від 22.10.2014 року /т.3 а.с.59-62/. Проте, зазначені довідки не містять посилань на будь-які первинні документи, на підставі яких видавались довідки, а тому колегія суддів робить висновок, що ці документи видавались зі слів самої ОСОБА_1 позивачки за зустрічним позовом.

Разом з тим, надання ОСОБА_1 до суду зазначених доказів може свідчити не про наявність прав дитини на майно, а про її /ОСОБА_1/ зловживання своїми правами, як законного представника малолітньої особи шляхом неправдивого повідомлення про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, на момент укладення договору іпотеки.

Так, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 30 вересня 2015 року в справі № 6-384цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15, 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, 20 січня 2016 року в справі №6-2940цс15 викладені правові позиції, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, неповнолітній ОСОБА_2 не мав і не має права власності на спірне житло. Він набув права користування житлом, - зазначеним будинком, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не довела обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому підстав для задоволення її позову немає.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення підлягає до задоволення з таких підстав.

За правилами частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Ураховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема придбання будинку за рахунок кредитних коштів та передання його в іпотеку, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_2, 2001 року народження із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого постійного жилого приміщення.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, яким первісний необхідно задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" сплачений ним судовий збір в розмірі 803грн.88коп.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, про виселення задовольнити.

Виселити дитину ОСОБА_1 - ОСОБА_2, 2001 року народження, із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житла.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір в розмірі 803грн.88коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді