У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій після уточнення просиввизнати поважним та поновити строк звернення до суду з зазначеним позовом, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку незавершеного будівництвом та земельну ділянку площею 0,151га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою:

АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 28 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу

ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 12 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Підлісною І.В.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що він починаючи з 2006 року спільно проживав зі своєю сім'єю, а саме дружиною ОСОБА_2 та падчеркою ОСОБА_4 у будинку за адресою: АДРЕСА_2. Будинок було придбано

28 вересня 2006 року за спільні кошти родини, проте державну реєстрацію права власності на житловий будинок, за пропозицією ОСОБА_2 було оформлено на ОСОБА_4, тобто особу, яка є його падчеркою. До моменту укладення шлюбу з ОСОБА_2, ним було продано дві квартири за адресами: АДРЕСА_1, вартістю 9 574 грн, та за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 6 690 грн. Отримані кошти від продажу вказаних квартир були спрямовані ним на придбання спірного будинку та його подальше будівництво.

28 вересня 2006 року ОСОБА_4 було набуто у власність жилий будинок незавершений будівництвом, готовністю 53 %. Право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 було оформлено 21 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2006 року.

З моменту придбання вказаного будинку всі свої заощадження він витрачав на поліпшення вказаного об'єкта нерухомості з метою завершення його будівництва. Він добросовісно володів та користувався вказаним житловим будинком, здійснював ремонтні роботи.

Між ТОВ «Український промисловий банк» та ним був укладений кредитний договір від 22 серпня 2007 року на загальну суму 54 000 дол. США, кошти за який він сплачує до теперішнього часу. Зазначені кошти він витрачав на будівництво та ремонтні роботи будинку та прибудинкової території. 6 червня 2008 року розпорядженням голови Дергачівської райдержадміністрації було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття зазначеного будівництвом об'єкта в експлуатацію, оскільки договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва готовністю 53% було оформлено на падчерку ОСОБА_4, тому і акт щодо введення обєкта в експлуатацію було видано на її ім'я.

15 листопада 2013 року на підставі заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області шлюб між ОСОБА_2 та

ОСОБА_2 було розірвано.

12 грудня 2014 року спірний житловий будинок іцз земельною ділянкою ОСОБА_4 було передано у власність за договором купівлі-продажу

ОСОБА_3

Внаслідок продажу зазначеного будинку він позбавлений права на житло, в будинку залишились його особисті речі, а також майно, яке було придбане ним за власні кошти.

Посилаючись на викладене, просив позов задовольнити.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно керувався положеннями ст.ст. 10, 60, частин 1, 3 ст. 215, ст. 204, ст. 369 ЦК України, ст. 60, 61 СК України та виходив із того, що позивач не надав належних доказів того, що отримані від продажу нерухомого майна його матері (двох квартир) кошти були ним витрачені на придбання будівельних матеріалів, оплату будівництва. ОСОБА_2 не довів проживання однією сім'єю разом зі своєю дружиною та її донькою від першого шлюбу

ОСОБА_4 Позивачем також не підтверджено належними доказами факт отримання ним кредиту в 2007 році саме для будівництва житлового будинку. Крім того, суди вказували, що в матеріалах відсутні належні і допустимі докази про те, що спірний будинок був придбаний у 2006 році в якості спільного майна подружжя, або про наявність угоди між сторонами про придбання спірного жилого будинку у спільну власність, а також про наявність такої угоди при його подальшій добудові.

Доводи, на які посилається заявник у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Дергачівського районного суду Харківської області від

24 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна