Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретарів Локоткова І.С., Томіленко В.В., Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна при визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просило в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 2619/0708/71-059 станом на 09.07.2015 року в сумі 1 990 737 грн. 14 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 2619/0708/71-059-Z від 22.07.2008 року а саме: на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк».

Відповідачем було подано зуcтрічний позов до ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. про визнання недійсними кредитного договору № 2619/0708/71-059 від 22.07.2008 р., укладеного з АТ «Сведбанк», та іпотечного договору № 2619/0708/71-059-Z-1 від 22.07.2008 року, укладеного з АТ «Сведбанк», посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1454, та зобов'язання Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. зняти обтяження з іпотеки, внесене до реєстраційного запису Державного реєстру іпотек реєстрація змін 29.12.2012 р. за № 7612224 через відступлення права за договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012 р., об'єкт обтяження: однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 134-156, т. 1).

Вимоги зуcтрічного позову ОСОБА_1 мотивує тим, що 22.07.2008 року між нею та АТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2619/0708/71-059 із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої відповідачем для будь яких клієнтів-фізичних осіб.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між нею та АТ «Сведбанк» 22 липня 2008 року був укладений іпотечний договір № 2619/0708/71-059-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Меліховою О.В., відповідно до умов якого банку було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що вона не була повідомлена у встановленому законом порядку про істотні умови кредиту, його сукупну вартість та реальну відсоткову ставку, про наявність валютних ризиків, оскільки у такому разі договір вона б не підписала.

Також зазначає, що на момент видачі кредиту у банку та у неї була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України, а тому вона не мала права отримувати кредит у іноземній валюті та здійснювати розрахунки у іноземній валюті на території України. Крім того, з банком не було належним чином узгоджено істотні умови договору, оскільки нею не було підписано графіку погашення заборгованості, що є додатком № 1 до договору.

На думку позивачки у зв'язку із наявними численними порушеннями зі сторони банку при оформленні та видачі кредиту необхідно визнати недійсним кредитний договір та іпотечний договір, як похідний від кредитного, оскільки вони були укладені без дотримання вимог законів, нормативно-правових актів, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року вимоги за вищевказаним зуcтрічним позовом ОСОБА_1 було об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 219, 220, т. 1).

Також за клопотанням представника ПАТ «Дельта Банк» ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2016 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Національний банк України (а.с. 234, 235, т. 2).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримала зустрічний позов і викладені у ньому обставини та просила його задовольнити.

У зв'язку з повторною неявкою представника ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2017 року, згідно вимог ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Представник відповідача за зуcтрічним позовом ПАТ «Омега Банк», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. та представник третьої особи за первісним позовом НБУ в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд повідомлено не було.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.07.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», було укладено кредитний договір № 2619/0708/71-059, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 100 000 дол. США зі строком користування з 22.07.2008 року по 22.07.2038 року зі сплатою 11,4 % річних (надалі по тексту - кредитний договір, т. 1 а.с. 16-19 зв.).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 22.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 2619/0708/71-059-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1454, за умовами якого виконання зобов'язань по кредитному договору № 2619/0708/71-059 від 22.07.2008 року забезпечується передачею в іпотеку іпотекодержателю квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 27-31).

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25.05.2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований за № № 1306, 1307 від 25.05.2012 року (а.с. 5, 7).

Відповідно Додатку № 1 до вищевказаного договору, ПАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 2619/0708/71-059 від 22.07.2008 р. та іпотечним договором № 2619/0708/71-059-Z-1 від 22.07.2008 р., внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Сведбанк», як кредитора у зазначених зобов'язаннях та отримало право вимоги до боржника за кредитним та забезпечувальним договорами, набувши статус нового кредитора згідно положень ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України (а.с. 42, т. 1).

У поданому зуcтрічному позові ОСОБА_1 в обґрунтування вимог серед іншого посилається на те, що перед укладенням кредитного договору їй не було надано інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, про реальну відсоткову ставку, про вартість всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту, не повідомлено про валютні ризики, що суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З умов кредитного договору убачається, що кошти ОСОБА_1 були наданні для споживчих цілей, отже спірний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до пп. в, г, є, і п. 2) ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про наступні кредитні умови: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також відповідно пункту 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007 № 168, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

При огляді оригіналу кредитної справи судом було встановлено, що Графік погашення заборгованості, що є Додатком № 1 до кредитного договору, не містить підпису позичальника ОСОБА_1, що доводить обставини того, що позивач не була ознайомлена з його змістом (а.с. 20-26, т. 1).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до положень ст. ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним, вони відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати обов'язки, які покладаються на сторони за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Істотними умовами договору є також такі умови, які прямо не названі у нормативних актах, але конче потрібні для договору даного виду.

У випадку не ознайомлення позичальника із зобов'язаннями щодо умов сплати кредиту порушується закладений в договірному праві принцип прозорості кредитних відносин та ясності стосовно того, які суми коштів позичальник повинен повернути банку, періоди, обсяги таких оплат.

Отже, позивач за зуcтрічним позовом була ознайомлена лише із тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо у змісті самого кредитного договору, що був розроблений ВАТ «Сведбанк», при цьому графік платежів сторонами не погоджувався, ОСОБА_1 не підписувався, у зв'язку з чим істотних умов договору досягнуто не було, що слугує підставою для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, доводи позивача за зуcтрічним позовом з посиланням на те, що вона не була повідомлена у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг не заслуговують на увагу, так як такі вимоги закону набрали чинності лише з 16.10.2011 року, оскільки у цій частині ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була доповнена підпунктом д) на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 року, тобто вже після підписання сторонами спірного правочину.

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів закріплено Конституцією України (частина перша статті 58).

ОСОБА_1 також зазначає про неправомірність видачі кредиту в іноземній валюті, оскільки ВАТ «Сведбанк» та вона не мали індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України.

Згідно ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 3 ст. 533 Цивільного кодексу України також передбачено, що використання іноземної валюти та платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлений Законом України «Про банки та банківську діяльність», на підставі якого діяв банк при укладенні кредитного договору.

Під час укладання сторонами у справі кредитного договору інший порядок визначення грошового еквіваленту іноземної валюти встановлений не був.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а статтями 47, 49 даного закону визначено, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України; операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

Згідно п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки (структурні підрозділи банку) мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою та чеками (купівля, продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного убачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Підпункт «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте законодавцем на час укладення спірного правочину не було визначено межі термінів та сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій на час спірних правовідносин, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

За нормою ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банком є юридична особа, яка має виключне право на підставі ліцензії Національного банку України здійснювати у сукупності такі операції: залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб.

Судом встановлено, що на момент укладення спірного кредитного договору ВАТ «Сведбанк» мав банківську ліцензію Національного банку України № 38 від 07.12.2007 року та дозвіл на здійснення банківських операцій № 38-2 від 07.12.2007 року (а.с. 137-140, т. 2).

У зв'язку з цим порушення діючого законодавства ВАТ «Сведбанк» щодо видачі позивачу за зуcтрічним позовом кредитних коштів в іноземній валюті не вбачається.

При цьому суд також бере до уваги наступне.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представником ПАТ «Дельта Банк» Стрикалем С.В. до суду було подано заяву про застосування судом до зустрічних позовних вимог строків позовної давності (а.с. 130, 131, т. 2).

Як зазначено вище, кредитний договір № 2619/0708/71-059 та іпотечний договір № 2619/0708/71-059-Z-1 було укладено 22.07.2008 року, зуcтрічний позов поданий ОСОБА_1 до суду 02.02.2016 року та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду від 19.03.2016 року. Отже, зуcтрічний позов поданий зі спливом визначеного ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Суд не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності за клопотанням представника ОСОБА_1, оскільки про порушення свого права, якщо позивач за зуcтрічним позовом вважає його порушеним, остання могла дізнатися від часу підрисання спірних правочинів, при цьому позивач також виконувала умови кредитного договору.

Крім того, за умовами п. 10.11 кредитного договору, сторони домовились, що строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають з цього договору, встановлюються тривалість десять років.

Отже, за погодженням сторін кредитного договору збільшення тривалості позовної давності, відповідно ст. 259 ЦК України, визначено лише за позовами банку та таке право стосовно позичальника не обумовлювалось.

Відповідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням вищевикладеного зуcтрічний позов задоволенню не підлягає у зв'язку з його поданням зі спливом строку позовної давності.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 192, 202, 203, 215, 256, 257, 261, 533, 267, 627, 638, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, ст. ст. 10, 11, 58, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна при визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя