Справа № 301/160/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" лютого 2017 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю позивача ОСОБА_1, представників сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, за станом здоровя не працює, отримує пенсію в сумі 1286,50 грн., інших джерел доходів не має, оскільки з 2006 року хворіє на цукровий діабет, тому його матеріальне становище є вкрай скрутним. В період з 21.06.2016 року по 01.07.2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в ЗОКЛ ім. Новака в м. Ужгород, переніс операцію флебектомія (на лівій нозі видалені велика та малі підшкірні вени). Раніше, у 2012 році, позивач також переніс операцію у держустанові Нацональний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова в м. Києві АМН України. Згідно призначення лікарів ОСОБА_1 показане тривале спостереження та лікування, систематичне вживання лікарських препаратів, відтак останній потребує значних витрат на продовження лікування, на що він не має грошей. Позивач проживає один, розлучений, інших родичів не має, існує виключно за рахунок пенсії, але цих коштів недостатньо на придбання ліків, що ставало причиною неодноразових його звернень до районної служби соціального захисту задля отримання матеріальної допомоги. Враховуючи незадовільний стан здоровя, потребу у продовженні курсу лікування, неможливості працювати за станом здоровя, а відтак отримувати додатковий дохід, позивач потребує сторонньої матеріальної допомоги, яку, на його переконання, можуть надавати його діти - відповідачі по справі.

Дочка ОСОБА_5 має вищу освіту, одружена, постійного місця роботи в Україні не має, однак отримує нерегулярний, мінливий дохід, частину якого одержує в натурі, оскільки разом з чоловіком постійно виїжджає на заробітки за кордон, дітей у неї немає. Відповідачка матеріально забезпечена і може надавати матеріальну допомогу на утримання батька, проте добровільно це робити не бажає. Син ОСОБА_1 також має вищу освіту, працює контролером на ринку, має мінливий, нерегулярний дохід, частину якого одержує в натурі. Сімя відповідача складається із двох неповнолітніх дітей та дружини, яка не працює, але виходячи з її способу життя (користується автомобілем, придбаним в автосалоні в м. Ужгород), відповідач є матеріально забезпеченим, має можливість регулярно матеріально допомагати позивачу, проте у добровільному порядку відмовляється це робити. Позивач подарував обом дітям власний двоповерховий будинок, відтак будь-яке майно у нього відсутнє.

Враховуючи, що позивач є непрацездатним, інвалідом ІІ групи, перебуває у скрутному матеріальному становищі, потребує постійного лікування, не має інших джерел доходів, окрім пенсії, а відповідачі є працездатними, тому мають змогу надавати грошові кошти на його утримання, просив позов задовольнити і зобовязати ОСОБА_1 до сплати аліментів на його утримання у розмірі 1200 грн., а ОСОБА_5 - до сплати аліментів на його утримання в розмірі 1800 грн., щомісячно, починаючи з 18.01.2017 року до зміни матеріального та сімейного стану сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та пояснив, що у свій час подарував дітям житловий будинок, а тепер, коли він хворий, вони не надають йому матеріальної допомоги та перебувають з ним у неприязнених відносинах. Він отримує пенсію по інвалідності, яка з січня 2017 року становить 1400 грн., однак, вказаних коштів не вистачає для достойного проживання, оскільки щомісяця витрачає 700-800 грн. на медикаментозне лікування, яке повинен систематично проходити. Вважав, що відповідачі мають високі доходи і мають можливість сплачувати аліменти: син займається вирощуванням сільськогосподарської продукції та неофіційно працює на ринку конролером, мав можливість взяти кредит і погашати його; дочка протягом багатьох років працює за кордоном. Підтвердив, що проживає в одному будинку з сином, участі у витратах по утриманню нерухомого майна не приймає. Просив позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, причини неявки до суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Відповідач ОСОБА_1 подав письмові запеерчення на позов (а.с.25-26, 33-35, 37-39).

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивачем не доведено необхідність отримання матеріальної допомоги від дітей, оскільки розмір його пенсії перевищує розмір прожиткового мінімуму, не надано ним доказів необхідності щомісячного лікування. Позивач проживає в одному будинку з відповідачем ОСОБА_1, при цьому всі витрати по сплаті комунальних послуг та утриманню будинку несе тільки відповідач. Відповідач ОСОБА_1 постійного місця роботи не має, займається вирощуванням овочів, якими торгує, саме з цих доходів утримує двох неповнолітніх дітей та непрацюючу дружину, сплачує комунальні послуги. Позивач має можливість отримувати вирощену в огороді сільськогосподарську продукцію безкоштовно. Просила відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалася, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, у задоволенні позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є батьком відповідачів: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Після одруження відповідачка ОСОБА_5 змінила прізвище з «Котубей» на «Гайдук».

Позивач проживає разом із сином за адресою с. Мала Розтока, №83, Іршавського району. Вказаний будинок належить на праві власності у розмірі по ? частині відповідачам по справі (а.с.44-45).

Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджує факт його непрацездатності. Вказана обставина підтверджується копією пенсійного посвідчення серії Б №544411 від 06.11.2002 року (а.с. 3).

З поданих відповідачем ОСОБА_1 письмових заперечень та пояснень його представника в судовому засіданні вбачається, що відповідач має на утриманні 2 неповнолітніх дітей та непрацюючу дружину, постійного місця роботи у нього не має, отримує доходи за рахунок вирощування на власній земельній ділянці та продажу сільськогосподарської продукції, якою безкоштовно може харчуватися позивач.

Відомостей про доходи відповідача ОСОБА_5 суду не надано.

У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_1 проживають в одному житловому будинку, при цьому, всі витрати по сплаті комунальних послуг та утриманню нерухомого майна несе відповідач ОСОБА_1 Не заперечував вказану обставину і сам позивач.

Згідно ч.1 ст.202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Отже, нормою ст.202 СК України визначено дві умови, за наявності яких у батьків виникає право на утримання від дітей, зокрема, непрацездатність батьків та потреба у отриманні ними матеріальної допомоги. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Сам по собі факт непрацездатності позивача не зумовлює виникнення у відповідача обов'язку надання йому утримання та не свідчить про наявність у позивача потреби в отриманні матеріальної допомоги. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати позивачем матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання позивачем доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

Вказана правова позиція висловлена ВССУ в ухвалі від 03.06.2015 року №6-89св15.

Згідно довідки управління ПФУ в Іршавському районі Закарпатської області №1957/02 від 01.12.2016 року, з червня по листопад 2016 року ОСОБА_1 щомісячно отримував пенсію по інвалідності як інвалід ІІ групи в сумі 1286,50 грн. (а.с. 9).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що з січня 2017 року отримує пенсію у сумі 1400 грн. Розмір вказаної пенсії перевищує законодавчо встановлений розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (1247 грн.).

Розпорядженням голови Іршавської районної ради №13 від 14.04.2016 року позивачу виділялася грошова допомога в розмірі 200 грн., а розпорядженням №194 від 02.06.2016 року по програмі «Турбота» виділено грошову допомогу в розмірі 150 грн. (а.с. 10-12).

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач потребує систематичного медикаментозного лікування, на яке щомісяця витрачає по 700-800 грн.

На підтвердження позовних вимог надав суду:

- довідку державної установи Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова, згідно якої у період з 23.04.2012 року по 28.04.2012 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургічного лікування складних порушень ритму серця, а 26.04.2012 року було проведено оперативне втручання (а.с. 7);

- виписку з історії хвороби № №9613/331, згідно якої ОСОБА_1 з 21.06.2016 року по 01.07.2016 року також знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургії судин ЗОКЛ ім.А. Новака управління охорони здоровя Закарпатської ОДА з діагнозом «варикозна хвороба нижніх кінцівок». Згідно вказаної виписки медикаментозне лікування ОСОБА_1 рекомендовано протягом 2 місяців (а.с. 8);

- товарні чеки з аптеки про придбання лікарських засобів: від 18.11.2016 року на суму 549 грн., від 19.10.2016 року на суму 543 грн. та від 02.12.2016 року 657,75 грн. ( а.с.13).

При цьому, жоден із наданих документів не підтверджує необхідність проходження систематичного щомісячного медикаментозного лікування та його вартість.

З вимогою про стягнення з відповідачів додаткових витрат, викликаних тяжкою хворобою або інвалідністю, позивач до суду не звертався.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано належні докази на підтвердження заявлених вимог, а саме: потреби в отриманні ним матеріальної допомоги, тому позов є недоведеним і таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 202-203 Сімейного кодексу України, ст.ст.11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення аліментів - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських