АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/993/17 Справа № 202/8299/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Городнича В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу та поділ спільно набутого майна, вселення і визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року, позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з червня 2010 року він проживав разом з ОСОБА_2 однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно нажили сімейне майно, придбавши на спільні кошти у жовтні 2014 року на підставі договору купівлі-продажу квартиру для подальшого сумісного проживання. За обопільною згодою вирішили зареєструвати спірну нерухомість за відповідачем. В 2015 року взаємовідносини між сторонами зіпсувались, внаслідок чого вони розлучилися. ОСОБА_2 неодноразово намагалася вигнати ОСОБА_3 із придбаної разом квартири, а згодом, скориставшись відсутністю позивача, замінила замки на вхідних дверях.

Оскільки шлюб між сторонами зареєстровано не було, ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом свої прав та з урахуванням всіх уточнень просив суд встановити факт проживання однією сім'єю разом із ОСОБА_2, поділити спільне сумісне майно - квартиру АДРЕСА_1, - визнавши за кожним право власності на 1/2 частку вказаної квартири, а також, вселити його до спірного нерухомого майна, при цьому вирішивши порядок користування.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено:

- встановлено факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача, починаючи з 15 червня 2010 року;

- поділено спільне сумісне майно - квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності по 1/2 частки на квартиру АДРЕСА_1 за кожним, припинивши їх право спільної сумісної власності на вказану квартиру;

- вселено позивача у квартиру АДРЕСА_1, та визначено наступний порядок користування цією квартирою між співвласниками: виділено позивачу в користування житлову кімнату (приміщення № 7), площею 12,9 м2; виділено відповідачу в користування житлову кімнату (приміщення № 5), площею 10,7 м2;

- залишено у спільному користуванні сторін всі інші приміщення спірного нерухомого майна, а саме: приміщення 1 - коридор, площею 3,8 м2; приміщення 2 - санвузол, площею 4,1 м2; приміщення 3 - кухню, площею 6,0 м2; приміщення 4 - житлову кімнату, площею 17,9 м2; приміщення 6 - коридор, площею 2,1 м2; приміщення І - балкон, площею 0,8 м2.

Також, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір в розмірі 487,20 грн., та 1554,05 грн. судового збору - в дохід держави.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_2, з огляду на наступне.

Положеннями ст. ст. 3, 74 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, вартість якої складала 187771,00 грн.

Дана нерухомість являє собою трикімнатну квартиру із загальною площею приміщень - 58,2 м2, загальною 57,4 м2, житловою - 41, 5 м2 та має у своєму складі: приміщення 1 - коридор, площею 3,8 м2; приміщення 2 - санвузол, площею 4,1 м2; приміщення 3 - кухню, площею 6,0 м2; приміщення 4 - житлову кімнату, площею 17,9 м2; приміщення 5 - житлову кімнату, площею 10,7 м2, приміщення 6 - коридор, площею 2,1 м2; приміщення 7 - житлову кімнату, площею 12,9 м2, приміщення І - балкон, площею 0,8 м2, що підтверджуються копією технічного паспорту, наявного в матеріалах справи.

Згідно виписок по банківським рахункам відкритих на ім'я позивача у ПАТ «Банк Кредит Дніпро», ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ «Ощадбанк», ОСОБА_3 на момент купівлі спірної квартири мав достатні кошти для її придбання. В період з серпня по вересень 2014 року позивач отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» належні йому кошти у сумі 19562,40 доларів США, розміщених на його особистому рахунку.

Станом на 29 жовтня 2016 року сума в розмірі 19562,40 доларів США була еквівалентна 253333,08 грн. згідно з офіційним курсом НБУ (100 доларів США = 1295.2482 гривень), що значно перевищувало вартість спірної квартири згідно з умовами договору купівлі-продажу.

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 та посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Римською А.В.

Після придбання спірної квартири позивач оплачував житлово-комунальні послуги, здійснював облаштування житла, що підтверджується наданими квитанціями та в період 2015 року звертався до комунальних служб із вимогами, запитами щодо виконання робіт за адресою по АДРЕСА_2, що, також, підтверджується відповідями на запити ОСОБА_3, наданими ПАТ «Укртелеком» і КВЖРЕП Індустріального району.

Відповідно до ст. ст. 317, 321, 358, ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного, Цивільного і Житлового кодексів України та виходив із того, що проживання однією сім'єю без реєстрацію шлюбу, придбання нерухомого майна за спільні кошти підтверджується наявними в матеріалах справи доказами і показами свідків, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, які підлягають повному задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність, необґрунтованість рішення суду, ухваленого із порушенням норм процесуального та матеріального права, зокрема, відповідач вважає, що визнання майна належного на праві спільної сумісної власності сторонам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, відбувається шляхом встановлення самого факту проживання спільно із веденням сумісного побуту, виконання взаємних прав і обов'язків, чого позивачем не доведено.

Щодо встановлення спірному майну правового режиму спільної сумісної власності для подальшого його поділу в рівних частках, апелянт посилається на відсутність доведеного факту придбання спірної квартири за спільні кошти.

Однак, враховуючи наявні в матеріалах справи виписки про рух коштів позивача напередодні укладання відповідачем договору купівлі-продажу, листування із підприємствами стосовно забезпечення благоустрою квартири АДРЕСА_2 аудіозаписом спільних розмов сторін під час вирішення питань у зв'язку із спільним проживанням, колегія суддів не погоджується з наведеними доводами відповідача.

Проте із позицією суду першої інстанції про визначення порядку користування вказаною квартирою між співвласниками - позивачу виділено в користування житлову кімнату (приміщення № 7), площею 12,9 м2, а відповідачу - в користування житлову кімнату (приміщення № 5), площею 10,7 м2, суд апеляційної інстанції, погодитися не може з огляду на наступне.

Відповідно до п. 14 Постанови №20 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Тобто, встановлений судом порядок користування є можливим лише після переобладнання вказаних приміщень на ізольовані жилі із самостійними виходами для подальшого проживання кожного із сторін окремо. Встановлений судом першої інстанції порядок користування спірною квартирою порушує право кожної із сторін, оскільки судом визнано право власності на ? частини квартири за кожним із сторін, а кімнати в спірній квартирі не відповідають цим вимогам, оскільки площа їх 12,9 кв.м та 10,7 кв.м.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування квартирою та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині оскаржуване рішення, колегія суддів вважає обґрунтованим, законним та ухваленим із правильно розтлумаченими і застосованими нормами матеріального права.

А тому, керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 - скасувати та відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова