Номер провадження: 22-ц/785/2278/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів: Гірняк Л.А., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» до ОСОБА_3, за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення заборгованості та компенсацію збитків,

ВСТАНОВИЛА:

06.04.2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та компенсацію збитків, по якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором фінансового лізингу № 00010500 від 07.11.2014 року у розмірі 57 781,63 грн., плату за фактичний час користування обєктом лізингу у розмірі 86 339,38 грн., збитки у розмірі 489 121,49 грн., штраф у розмірі 1 813,86 грн., пеню у розмірі 2 597,53 грн., 3 % річних у розмірі 779,26 грн., інфляційні витрати у розмірі 1 798,94 грн., а всього стягнути з відповідача на користь позивача 640 232,09 грн., а також понесені позивачем судові витрати (т.1, а.с. 1-10).

22.11.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси частково задоволений позов ТОВ «Порше Лізинг України», стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Порше Лізинг України» заборгованість за договором про фінансовий лізинг № 00010500 від 07.11.2014 року, станом на 28.03.2016 року, в загальному розмірі 41 255,92 грн., а також стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію судових витрат у розмірі 618,84 грн. В іншій частині позовних вимог відмолено (т. 1, а.с. 256-259).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ «Порше Лізинг Україна» 20.12.2016 року засобами поштового звязку направило до суду апеляційну скаргу, по якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування районним судом обставин у справі, на невідповідність висновків суду дійсним обставинам у справі, зокрема неврахуванням судом положень договору укладеного між сторонами. Крім того, апелянт зазначає, що з моменту викрадення транспортного засобу та на момент подачі апеляційної скарги, позивач не отримав страхового відшкодування, обєкт лізингу не повернутий позивачу, автомобіль не розшукано, його місцезнаходження не відоме, відповідач був зобовязаний забезпечити належний догляд обєкту лізингу, відповідно відповідальність несе відповідач у справі (т.2, а.с. 2-12).

Заслухавши суддю доповідача, сторін у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням того факту, що з 02.11.2015 року обєкт лізингу вибув з користування відповідача, посилаючись на те, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Разом з тим, при вирішенні спору по суті, судом першої інстанції не було враховане наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2014 року позивач ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з відповідачем ОСОБА_3 договір про фінансовий лізинг № 00010500, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Аudi Q3 1.4 ТFSІ 110 KW, 2014 року виробництва, шасі № WAUZZZ8U6ER073107, двигун № СНР 145335, а відповідач зобовязалась прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні до 40 748,00 дол. США (т. 1, а.с. 11-23).

За користування автомобілем відповідач зобовязалась сплачувати щомісячні платежі згідно з графіком платежів (т. 1, а.с. 24-27).

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до положень ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом.

До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою, договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами 1 та 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюється ЦК України та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Як зазначається в ч. 1 ст. 220 ЦК України: у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частина 2 статті 215 ЦК України встановлює, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що договір про фінансовий лізинг № 00010500 від 07.11.2014 року, укладений між позивачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» та відповідачем ОСОБА_3, нотаріально посвідчено не було.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» не підлягають задоволенню, оскільки укладений сторонами у простій письмовій формі договір фінансового лізингу, за яким товариство просить стягнути заборгованість, в силу положень ст. 220 ЦК України є нікчемним, оскільки сторонами при його укладенні не дотримано форму договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, а також 18.01.2017 року у справі № 363/3673/14-ц, які повинні враховуватись судами в порядку ст. 360-7 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про нікчемність договору лізингу, а отже позовні вимоги ТОВ «Проше Лізинг Україна», як такі, що заявлені на підставі нікчемного правочину, задоволенню не підлягають.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбаченні ст. 216 ЦК України, положення якої застосовуються, також, при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину, передбачені ст. 216 ЦК України щодо повернення у первісний стан сторін та повернення одержаного сторонами за цим договором за цінами, які існують на момент відшкодування сторонами не заявлялись.

Отже, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 303 ЦПК України та прийняття нового рішення в порядку п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2016 року задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2016 року скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» до ОСОБА_3, за участю третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення заборгованості та компенсацію збитків відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_2

15.02.2017 року м. Одеса