Справа № 761/4504/15-ц
Провадження № 4-с/761/81/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"; Боржник: ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бекірової Султаніє Наріманівни, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року Комунальне підприємство "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернулось до Шевченківського районного суду м.Києва із скаргою, в якій просило суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бекірової С.Н. від 30.09.2016 №52438436 про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов»язати службових осіб Шевченківського РВ ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві провести виконавчі дії.

Свої вимоги скаржник обґрунтовував тим, що по теперішній час рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист №761/4504/15-ц від 11.07.2016р. про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 9 717,15 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. не виконано, а державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, ВП №52438436. Як підставу для відмови у відкритті виконавчого провадження державний виконавець зазначає про відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника, з винесеною постановою скаржник не згоден та вважає її необґрунтованої та незаконної, а тому вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

В судове засідання представник скаржника не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та необхідності задоволення його вимог з викладених у заяві підстав, та просив суд її задовольнити в повному обсязі.

Суб'єкт оскарження, Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, свого представника не направив, поважність причин неявки до суду не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 11 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 9 717,15 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с. 10).

Судом встановлено, що скаржник звертався до начальника Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві з відповідною заявою №889/ВП від 18.08.2016 року про відкриття виконавчого провадження. (а.с. 8).

Між тим, постановою від 30.09.2016 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бекіровою С.Н. було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова мотивована тим, що у виконавчому документі, пред'явленому на виконання, не зазначено інформацію про індивідуальний ідентифікаційний номер боржника або номер і серія паспорта боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовились від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України.

З вхідного штампу стягувача вбачається, що оскаржувальна постанова від 30.09.2016 року отримана останнім 27.10.2016 року. (а.с. 5).

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 цього Закону.

Вимогами ч.2 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

За умовами ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, : з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувана і боржника, їх «знаходження (/для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування фізичних осіб), а також індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника для фізичних осіб, тощо.

Між тим, за умовами п.3 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувана одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій, пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Крім того, за умовами правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-62цс14 від 24 червня 2014 року, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номеру боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

При цьому, ні представник боржника, ні Шевченківський РВ ДВС в м. Київ Головного ТУ юстиції у місті Києві не надали доказів правомірності оскаржуваних дій з винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження із вчасно отриманого в ДВС виконавчого листа.

Крім того, відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі №1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до вимог п.18 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2012 року N 5 «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року N 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи викладене, відсутність інформації про ідентифікаційний код боржника не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, а державний виконавець самостійно вправі отримати дану інформацію, відтак враховуючи, що оскаржувана постанова прийнята без урахування усіх обставин, що мала значення для їх прийняття та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів стягувача, суд вважає, що вона прийнята неправомірно і підлягають до скасування.

Відповідно до ч.1 т. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідач Шевченківський РВ ДВС в м. Київ Головного ТУ юстиції у місті Києві, будучи повідомленим про час та місце розгляду даної справи належним чином, в судове засідання не з'явився, матеріали виконавчого провадження не надав у зв'язку із чим суд вважає за необхідне розглядати дану справу, шляхом повного, всебічного та об'єктивного дослідження доказів, наданих відповідно до вимог ЦПК України, які містяться в матеріалах справи, надавши кожному наявному доказу належну правову оцінку.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при відмові виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Суд вважає, що з врахуванням положень ч. 1 ст. 11 та ч. 1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 2 ст. 387 ЦПК України державного виконавця слід зобов'язати до вжиття заходів по виконанню рішення суду, яке набрало законної сили і підлягає до обов'язкового виконання, шляхом зобов'язання відкрити виконавче провадження з вчиненням усіх передбачених законом дій, необхідних для їх відкриття та подальшого належного виконання судового рішення до повного їх виконання.

Керуючись ст. 11, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 383-387 ЦПК України , суд, -

у х в а л и в:

Скаргу Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"; Боржник: ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бекірової Султаніє Наріманівни - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бекірової Султаніє Наріманівни про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим провадженням від 30.09.2016 року, ВП №52438436, з виконання виконавчого листа №761/4504/15-ц виданого 11.07.2016 року Шевченківським районним судом м.Києва.

Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відновити виконавче провадження №52438436 з виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва №761/4504/15-ц виданого 11.07.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованость за житлово-комунальні послуги

Ухвалу суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги, протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: