У х в а л а

28 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 6 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: управління Державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя, служба у справах дітей Запорізької міської ради (відділ по Ленінському району), про виселення з квартири та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Ленінський районний суд м. Запоріжжя заочним рішенням від 18 березня 2013 року позовні вимоги акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» задовольнив, ухвалив:

- виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1

- зобов'язати управління Державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти ОСОБА_4, ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 з реєстрації за вищевказаною адресою.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» 107 грн 30 коп. судового збору.

Апеляційний суд Запорізької області 6 жовтня 2016 року скасував заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо зобов'язання управління Державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою та ухвалив у цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 7 листопада 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

6 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 6 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон «Про мораторій»); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року (три ухвали), в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року і 3 лютого 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 7 листопада 2016 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог про виселення осіб зі спірної квартири, яка є предметом іпотеки, та на яку звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Судом встановлено, що спірна квартира виступала як забезпечення зобов'язання за споживчим кредитом, наданим для її придбання.

Разом з тим суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про те, що відповідно до положень частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про виселення і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку; отже, заявлені, як окремі, вимоги банку щодо зняття відповідачів з реєстрації не є передбаченим вище Законом способом захисту, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року (справи № 372/2085/15-ц та № 607/1933/14-ц) не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судові рішення та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справ.

Разом з тим висновки зроблені судом в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року (справа №208/2612/14ц) на яку в своїй заяві посилається ОСОБА_4 та у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року та 3 лютого 2016 року, не суперечать висновкам, зробленим судами у судових рішеннях про перегляд яких подано заяву.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини 4 статті 109 та статті 132 ЖК УРСР.

Не застосування судом у справі про перегляд якої подано заяву Закону «Про мораторій» не впливає на правильність зроблених ним висновків.

Вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. На час дії Закону не підлягає виконанню рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 353, 355, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: управління Державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя, служба у справах дітей Запорізької міської ради (відділ по Ленінському району), про виселення з квартири та зняття з реєстрації за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 6 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Н.П. Лященко

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко