АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Вербової І.М.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, треті особи: ОСОБА_3, Державна податкова інспекція у Дніпровському районі м. Києва Головного територіального управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державна податкова інспекція у Ватутінському районі міста Києва Головного територіального управління Державної фіскальної служби у місті Києві про зняття арешту з нерухомого майна,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Справа № 755/15205/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/2219/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Л.М. Виниченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, треті особи: ОСОБА_3, Державна податкова інспекція у Дніпровському районі м. Києва Головного територіального управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державна податкова інспекція у Ватутінському районі міста Києва Головного територіального управління Державної фіскальної служби у місті Києві, про зняття арешту з нерухомого майна.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд прийшов до помилкового висновку вказавши, що він є стороною виконавчого провадження - боржником та невірно визначив правовідносини між сторонами, а тому помилково дійшов висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, встановивши, що у даному випадку власник майна повинен звернутися до суду зі скаргою як сторона виконавчого провадження у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити з викладених підстав.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_1 до теперішнього часу не відшкодував йому шкоду, стягнуту з нього за вироком суду, виконавчий лист було повернуто у зв'язку з відсутністю майна у боржника. ОСОБА_3 вказав на те, що він має намір повторно пред'являти виконавчий лист до виконання, оскільки змінився майновий стан боржника ОСОБА_1 і йому стало про це відомо з даної справи.

Інші особи, які беруть участь у даній справі (їх представники) в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, причини неявки не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, зазначивши, що ОСОБА_1 слід звернутися до суду з урахуванням підвідомчості справ із відповідними заявами про оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця, оскільки він за своїм процесуальним статусом є стороною виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 25 червня 2007 року постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві Назарчука Р.М. було відкрито виконавче провадження № 4046642 з примусового виконання виконавчого листа № 1-443 виданого 28.09.2006 року Бердичівським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_3 250,00 грн. матеріальної шкоди та 5000,00 грн. моральної шкоди відносно боржника ОСОБА_1 (а.с. 9).

20 березня 2008 року постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві Назарчука Р.М. вищевказаний виконавчий лист № 1-443 Бердичівського міськрайонного суду про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 коштів було повернуто у зв'язку з не виявленням належного на праві власності ОСОБА_1 майна та не встановлення місця роботи боржника після його звільнення (а.с. 10).

01 вересня 2009 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві Оплєухіна А.М. було відкрито виконавче провадження № 14524711 з примусового виконання виконавчого листа № 1-20 виданого 06.07.2009 року Деснянським районним судом м. Києва про конфіскацію майна на користь держави яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 11).

23 листопада 2010 року постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві Бойко Ю.Ю. виконавчий лист № 1-20 Деснянського районного суду м. Києва про конфіскацію майна повернуто до суду через відсутність та не виявлення майна у боржника. Даною постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 12).

Для вирішення питання про зняття арешту із майна ОСОБА_1 звертався із відповідними заявами від 15.06.2016 року до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України та Деснянського районного ВДВС м. Києва (а.с. 13, 14).

Листами від 16.06.2016 року № 05-В Деснянський районний ВДВС в м. Києві повідомив позивача про те, що виконавчі провадження № 4046642 та № 14524711 завершені, станом на 16.06.2016 року у відділі на виконанні не перебувають та знищені за терміном зберігання, а тому для зняття арешту рекомендовано звернутися до суду (а.с. 15, 16).

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, треті особи: ОСОБА_3, Державна податкова інспекція у Дніпровському районі м. Києва Головного територіального управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державна податкова інспекція у Ватутінському районі міста Києва Головного територіального управління Державної фіскальної служби у місті Києві про зняття арешту з усього належного йому рухомого та нерухомого майна.

Так, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті − визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону.

Згідно із ст. 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частини третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом ст. 60 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст. ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов'язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Як вбачається, підставою обтяження майна ОСОБА_1 є постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, боржником у виконавчому провадженні був ОСОБА_1

Разом з тим, ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції у своїх поясненнях вказав на те, що ОСОБА_1 не сплатив йому суму заборгованості присуджену судом, а відтак вважав, що до погашення ним заборгованості відсутні будь - які підстави для скасування арешту з належного ОСОБА_1 рухомого та нерухомого майна.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про звільнення усього належного йому рухомого та нерухомого майна з-під арешту, оскільки накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено ст. 41 Конституції України, ст. 317,319,321,391 ЦК України.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то заява ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді позивач та його представник будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Отже, твердження ОСОБА_1 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: