АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.12.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

Справа № 756/1273/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2147/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Великохацька В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
в с т а н о в и в

У січні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд :

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та наносить шкоду її діловій репутації інформацію, що поширюється протягом 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що вона вимагає у батьків, діти яких навчаються в ДНЗ №589, грошові кошти під різними приводами, та про те, що позивач є корупціонером;

- зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію шляхом повідомлення на найближчих з дня набрання законної сили судовим рішенням зборах батьків ДНЗ №589 наступної інформації: «Будь-які раніше зроблені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усні повідомлення чи публікації в мережі Інтернет про вимагання ОСОБА_1 грошових коштів з батьків дітей, які навчаються в ДНЗ №589, є недостовірними та не відповідають дійсності», «Будь-які раніше зроблені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усні повідомлення чи публікації в мережі Інтернет про вчинення ОСОБА_1 корупційних дій чи інших кримінальних злочинів є недостовірними та не відповідають дійсності».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.08.2008 вона працює на посаді директора дошкільного навчального закладу №589. Відповідачі з 2015 року почали регулярно публічно поширювати інформацію про вчинення нею корупційних діянь та вимагання грошей з батьків, що не відповідає дійсності та є недостовірною інформацією. Зокрема, інформація поширювалась шляхом особистого спілкування відповідачів з іншими батьками дітей, які навчаються в ДНЗ №589, публікування інформації в мережі Інтернет, виступах на публічних заходах. Так, 10.06.2015 ОСОБА_3 прийняла участь в прес-конференції «Свідомі», під час якого сказала наступне: «Ми вже декілька місяців займаємося активно питанням діяльності нашого директора... так би сказати, діяннями нашого директора. Але справа досі не зрушила з місця і я вам скажу зараз чому. По-перше, в чому справа. Наша директорка вважає, що цей комунальний садочок, яким вона керує, це її приватна фірма. Вона робить там все, що їй заманеться. Вимагає з батьків гроші, вступити до цього садочку коштує 2000 гривень...». Вказану інформацію позивач вважає негативною та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13.12.2016 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 23.12.2016 представником позивача на адресу суду першої інстанції поштою направлено апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, яке підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що в ході судового розгляду не було встановлено, у чому полягає порушення її права на недоторканість честі та гідності, а також причинного зв'язку між діями відповідачки та заподіяним моральним збитком. Суд також, не звернув увагу на суб'єктивність понять гідності, ділової репутації, не зміг відрізнити оціночні судження від недостовірної інформації. Позивач акцентує увагу на тому, що виступ відповідачів на публічних заходах та по телебаченню сам по собі не став підставою для звернення до суду, а є лише одним з численних епізодів системного поширення недостовірної інформації про позивача відповідачами. Відеозаписи було надано суду в підтвердження публічної позиції відповідачів. Також багато пояснень, що мають доказову силу, було надано свідками, чиї пояснення заслуховувалися в судових засіданнях, але не відображенні в рішенні суду.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 у своєму виступі на прес-конференції «Свідомі» від 10.06.2016 використовувала слова «корупція», «корупційний», «корупціонер», а тим більше називала позивача корупціонером. Крім того, позивачем не зазначено та не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСОБА_2 було порушено особисті немайнові права позивача. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідачі будь-яким чином своїми висловлюваннями у мережі Інтернет чи іншим способом порочили гідність, честь та ділову репутацію позивача. В зв'язку з цим, суд визнав недоведеними заявлені позовні вимоги в цілому.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Свобода слова і свобода друку, гарантовані громадянам Конституцією України (ст.34), означають право висловлювання думок і переконань, пошуку, вибору, одержання і поширення інформації та ідей у будь-яких формах, включаючи пресу та інші засоби масової інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

В порядку ч.ч. 1, 2 ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28.08.2008 працює на посаді директора дошкільного навчального закладу №589. У згаданому навчальному закладі навчаються дві дочки ОСОБА_2, які є онукиами ОСОБА_3.

10.06.2015 ОСОБА_3 прийняла участь в прес-конференції «Свідомі», під час виступу сказала наступне: «Ми вже декілька місяців займаємося активно питанням діяльності нашого директора... так би сказати, діяннями нашого директора. Але справа досі не зрушила з місця і я вам скажу зараз чому. По-перше, в чому справа. Наша директорка вважає, що цей комунальний садочок, яким вона керує, це її приватна фірма. Вона робить там все, що їй заманеться. Вимагає з батьків гроші. Вступити до цього садочку коштує 2000 гривень...». Вказана обставина підтверджуються відеозаписом, оглянутим в судовому засіданні, та не заперечувалась сторонами в ході розгляду справи.

У своєму виступі ОСОБА_3 не використовувала слів «корупція», «корупційний», «корупціонер», відсутнє і твердження, що позивач є корупціонером, а отже висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає обставинам справи.

В апеляційній скарзі позивач посилається на покази свідка ОСОБА_8, який вказав на те, що відповідачами використовувався такий термін до позивача і це мало місце на одному із батьківських зборів минулого року. З матеріалів справи, зокрема із звукозапису судового засідання, вбачається, що судом першої інстанції було допитано вісім свідків. Проте покази свідків не містили конкретної інформації. В чому числі і свідок ОСОБА_8 не вказав на яких саме батьківських зборах відповідачі використовували термін «корупціонер» до особи позивача.

Слід погодитись з доводами апеляційної скарги про відсутність в описовій та мотивувальній частині рішення суду першої інстанції опису та оцінки показів свідків, що не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України. Проте вказане свідчить, що суд першої інстанції не прийняв їх до уваги, що є обґрунтованим з огляду на відсутність конкретики в показах свідків та суперечностей один одному. Тому виходячи з положень ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 308 ЦПК України, вказане не може бути підставою для скасування рішення суду.

А отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення її прав відповідачем шляхом застосування відносно неї терміну «корупціонер», що принижує честь та гідність людини, негативно впливає на її ділову репутацію, відповідають обставинам справи.

В позовній заяві позивач просила визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та наносить шкоду її діловій репутації інформацію, що поширюється протягом 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що вона вимагає у батьків, діти яких навчаються в ДНЗ №589, грошові кошти під різними приводами.

З матеріалів справи та наявних доказів вбачається, що відповідачі дійсно стверджували про факти збирання коштів з батьків за додаткові освітні послуги з порушенням порядку, встановленого законом. Вказані обставини визнаються і самими відповідачами, що зокрема вбачається з їх заперечень на апеляційну скаргу.

Матеріалами справи підтверджуються факти порушень у дошкільному навчальному закладі №589 в організації навчально-виховного процесу, додаткових освітніх послуг та використанні добровільних благодійних внесків. Про це вказується у листі Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.08.2015 №063-6399 та листі Управління освіти Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.09.2015 №2676 . Разом з тим, про факти «вимагання» в цих офіційних листах не вказується.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 вказувала на те, що нею був здійснений переказ інтерв'ю представника Департаменту освіти і науки, наданому телеканалу «Гамма». Відеозапис вказаного інтерв'ю оглянутий в судовому засіданні апеляційним судом та встановлено, що він містить інформацію про порушення в даному ДНЗ порядку надання додаткових освітніх послуг за плату та відсутність фактичного вибору у батьків дітей, які в ньому навчаються щодо їх отримання та оплати.

Твердження «вимагання коштів» та «відсутність фактичного вибору» не може визнати тотожними, оскільки містить певна смислова різниця. А отже вказане не можна віднести до інформації отриманої з офіційних джерел.

Посилання позивача на покази свідків колегія суддів до уваги не приймає з огляду на викладене вище.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що предметом даного розгляду є питання захисту честі, гідності та ділової репутації позивача і для здійснення такого захисту є необхідним встановлення факту достовірності поширеної інформації. Проте, питання діяльності установи, директором якої працює позивач не входить до предмету спору, а отже, питання дослідження факту сплати батьками певних грошових коштів і законності здійснення такої оплати не входить до предмету розгляду, так як виходить за межі позовних вимог. А тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту недостовірності вказаної інформації.

Виходячи з обставин справи слід також наголосити на тому, що виходячи з положень Закону України «Про інформацію» інформація, яка забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків, а також інформація яка свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману вважається предметом суспільного інтересу.

В даному випадку позивач є директором державного дошкільного навчального закладу, відповідачі є близькими родичами дітей, що навчаються у цьому закладі. Тобто в даному випадку відповідачами реалізується конституційне право малолітніх дітей на освіту. При цьому, суть конфлікту зводиться до порушення прав людини, дітей на належні умови надання дошкільної освіти, а також щодо введення громадськості, зокрема батьків дітей, що навчаються в цьому навчальному закладі, в оману щодо платності наданих освітніх послуг та їх відповідність нормам чинного законодавства. Аналіз змісту спірної інформації говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності даного навчального закладу та привернення уваги громадськості до діяльності інших ДНЗ. Тобто інформацію, що є предметом спору, слід віднести до предмету суспільного інтересу. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що хоча у поширеній інформації містилися твердження щодо порушень чинного законодавства позивачем, проте переважно були твердження, які аргументовано можна назвати оціночними судженнями, так як стосуються вони оцінки її діяльності на посаді. А отже висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту поширення інформації в мережі Інтернет. Таких доказів матеріали справи не містять.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а саме, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодження або знищення її майна.

Відповідно до роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання визначає ч.1 статті 1167 ЦК України. Такими умовами є: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), вина особи, причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою. І лише за наявності всіх цих умов виникає зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди.

Всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надано суду доказів на підтвердження встановленої протиправності дій відповідачів, тобто наявності їх вини, і відповідно причинного зв'язку. Тобто не доведеним в судовому засіданні є факт заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу та її розмір - 80000 грн..

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13.12.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: