Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/410/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

14.03.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Кіселика С.А., Франко В.А.

за участі секретаря Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 5100 доларів США, що станом на дату подання позову еквівалентно 131886 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 отримав у борг від нього грошові кошти у сумі 5100 доларів США, про що свідчить надана відповідачем розписка, яка за своєю правовою природою є договором позики. Зазначені грошові кошти відповідач зобов'язався повернути не пізніше 30 травня 2016 року. Позивач належним чином і в повному обсязі виконав власні зобов'язання за договором позики, що безпосередньо підтверджується розпискою, написаною власноручно відповідачем та скріпленою його підписом. Разом з тим, в порушення ст.ст. 525, 526, 1046, 1049 ЦК України та умов договору, відповідач протягом тривалого часу в односторонньому порядку відмовляється від виконання власного обов'язку по поверненню отриманих коштів, жодного платежу спрямованого на погашення заборгованості ним здійснено не було, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Станом на 05 жовтня 2016 року згідно інформації з офіційного сайту НБУ курс гривні до долару США за курсом НБУ дорівнює 25,86 гри. за 1 дол. США, у зв'язку з чим борг відповідача еквівалентний 131 886 грн. (5100 х 25,86=131 886).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 131886 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1318, 86 грн.

ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю. Зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не повно з'ясовано обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заявив повторне клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з хворобою. Підтверджуючих документів суду не надав. Колегія суддів ухвалила слухати справу без участі відповідача на підставі ч.2 ст.305 та ч.4 ст.169 ЦПК України (а.с.111, 116, 117).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3С, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли боргові зобов'язання за договором позики, умови якого позичальником належним чином не виконано.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, встановленим на підставі наданих сторонами доказів, та ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Судом встановлено, що 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5100 дол. США, з кінцевим строком повернення 30 травня 2016 року, що підтверджується розпискою від 05 квітня 016 року (а.с.22). Розписка написано та підписано ОСОБА_2, про що у судовому засіданні суду першої інстанції відповідач не заперечував.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, який згідно зі ст. 360-7 ЩІК України є обов'язковим для суду.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявленого позову суд першої інстанції правомірно врахував, що факт укладення між сторонами договору позики на вказаних умовах підтверджується розпискою від 05 квітня 2016 року, на підставі якої відповідач отримав від позивача позику у розмірі 5100 доларів США, яку зобов'язався повернути 30 травня 2016 року.

Належних, допустимих та достовірних доказів виконання зобов'язань за договором позики у визначений договором строк відповідачем не надано, кошти ним не повернуті.

Оригінал розписки, долученої ОСОБА_3 до матеріалів справи (а.с.22) відповідно до положень ст. 545 ЦК України свідчить про невиконання відповідачем свого обов'язку та є належним доказом не лише факту укладення договору, а й підтвердженням його умов, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідач в суді першої інстанції не заперечував проти факту особистого написання і підписання ним вищевказаної боргової розписки, не зазначив про недостовірність або фальшивість вказаного письмового доказу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Долучені відповідачем до матеріалів справи договори позики, розрахункові документи приватного підприємств «Стальмонтаж-Конструкція» та квитанції про здійснення валютно-обмінних операцій не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК, оскільки не містять інформації щодо предмету доказування, тобто не підтверджують виконання ОСОБА_2 боргових зобов'язання перед ОСОБА_3 за договором позики від 05 квітня 2016 року.

Покази свідка ОСОБА_5, який в суді першої інстанції підтверджував факт часткового повернення відповідачем боргу позивачу, в даному випадку також не є допустимим доказом, оскільки згідно ч. 1 ст. 218 ЦК України та абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження фактів одержання або неодержання грошових коштів.

Відповідно до ч.ч.2, 3 4 ст.545 ЦК України у разі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність боргового документу у позикодавця свідчить про те, що позика боржником не повернута.

Посилання в апеляційній скарзі на шахрайські дії позивача пов'язанні з підробленням ним документів судом не беруться до уваги, оскільки вказане не підтверджено належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

Таким чином, оскільки наявність боргу ОСОБА_2 підтверджено відповідною борговою розпискою, яка містяться в матеріалах справи, відповідачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст.10 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача еквівалента зазначеної суми боргу у національній валюті України гривнях.

Офіційний курс іноземних валют встановлених НБУ станом на 05 жовтня 2016 року (день звернення до суду з позовною заявою) складав 25,86 грн. за 1 долар США.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційна скарга відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 304, п. 1ч. 1ст. 307, 308, 313, 315, колегія суддів, -

У ХВ А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.І.Чельник

Судді: С.А.Кіселик

ОСОБА_6