Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 337/3737/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Бредун Д.С.
Номер провадження 22-ц/778/523/17 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бабак А.М.

Спас О.В.

Суддів Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, Державної служби зайнятості, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнював, до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, Державної служби зайнятості, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року, визнано протиправною бездіяльність Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя та зобов'язано видати йому направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.

На виконання вказаного судового рішення позивачу Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя надано відповідне клопотання, але Управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя йому відмовлено у достроковому призначенні пенсії, оскільки внесені зміни в пенсійне законодавство у період, доки він відстоював своє право у судах.

Позивач вказує, що через незаконні дії Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, його позбавлено можливості достроково вийти на пенсію відповідно до діючого на той час законодавства, в зв'язку з чим він втратив можливість отримувати пенсію протягом 17 місяців, а саме з 01 серпня 2011 року по 02 січня 2013 року, що в грошовому еквіваленті становить 91766 грн. з розрахунку: 5380 грн. (розмір пенсії, яку він міг отримувати щомісяця) х 17 місяців. Також позивач зазначає, що через вказані протиправні дії Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя він зазнав душевних страждань, оскільки залишився без належного забезпечення при наявності двох неповнолітніх дітей, що потягло за собою потребу в його додаткових зусиллях для організації свого життя.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь стягнути з відповідачів в солідарному порядку матеріальну шкоду в розмірі 91766 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Справа розглядалася Хортицьким районним судом м. Запоріжжя та за рішенням суду від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23.02.2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_4, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 8 152,03 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн., а всього 9 652,03 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року зазначені судові рішення скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_4, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 68613,60 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн., а всього 70113,60 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду Держава Україна в особі Державної казначейської служби України подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховано, що оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт, що протиправними діями Правобережного центру зайнятості м. Запоріжжя йому заподіяно моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, то підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Не погоджуючись із рішенням суду Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховано, що позивач на день звернення до суду з позовом не досяг пенсійного віку та не мав відповідного страхового стажу для призначення пенсії відповідно до п. г ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення». Також позивачем не надано жодного доказу про підтвердження моральних страждань, а також розрахунок матеріальної шкоди, який покладений в основу рішення суду першої інстанції є припущеним та не підтверджується жодними доказами.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2011 року ОСОБА_4 звільнено з посади оператора олійного цеху Приватного підприємця ОСОБА_5 з ініціативи власника підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності).

01 серпня 2011 року ОСОБА_4 зареєструвався у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя, як такий, що шукає роботу.

ОСОБА_4 відвідував центр зайнятості, фактів невідвідування центру зайнятості без поважних причин не було. Двічі направлявся з метою працевлаштування до Товариство з обмеженою відповідальністю «Хортицький Автошляхрембуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЗКС», проте його не прийнято на роботу у зв'язку з невідповідністю вимогам кандидата.

Станом на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості ОСОБА_4 досяг 48-річного віку. Відповідно довідки від 08 серпня 2011 року, що видана Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя, право на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у ОСОБА_4 виникає з 02 січня 2013 року.

На момент звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у позивача залишилося півтора роки до досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

04 серпня 2011 року ОСОБА_4 подав до Правобережного районного центру зайнятості заяву про видачу клопотання про достроковий вихід на пенсію.

05 серпня 2011 року Правобережним районним центром зайнятості позивачу повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії, оскільки він не досяг пенсійного віку.

З 08 серпня 2011 року ОСОБА_4 в Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя отримував допомогу по безробіттю.

ОСОБА_4, не погодившись з вказаним висновком Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя про відсутність у нього підстав для оформлення дострокової пенсії, оскаржив це рішення до суду.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року, зобов'язано Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видати ОСОБА_4 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.

На виконання вказаної постанови адміністративного суду, Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя видав ОСОБА_4 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію та він знятий з обліку як безробітний.

За час перебування на обліку у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя позивач отримав допомогу по безробіттю у загальному розмірі 10951,97 грн.

Рішенням Комісії з розгляду питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсії УПФУ в Леніському районі м. Запоріжжя від 24 жовтня 2012 року № 136 ОСОБА_4 було відмовлено у призначенні пенсії за Списком № 1 згідно з п «г» ч. 1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення», статей 26, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування», оскільки не дотримано вимоги щодо віку та страхового стажу.

З 02 січня 2013 року ОСОБА_4, досягнувши пенсійного віку, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Ленінськрому районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, в т. ч. надбавку на неповнолітніх дітей, що підтверджується довідками Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя.

Таким чином, на момент, коли позивач звернувся до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, про надання клопотання до Управління пенсійного фонду України щодо дострокового виходу на пенсію чинною та редакція ч. 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою він мав таке право, але у подальшому з 01 жовтня 2011 року ця редакція змінена в бік збільшення страхового стажу у чоловіків з 25 років до 35 років, у той час як загальний трудовий стаж позивача на той момент складав 31 рік 8 місяців та 27 днів.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та стягуючи на його користь в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 68613,60 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн., суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення права позивача ОСОБА_4 на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дії органу державної влади Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя при здійсненні ним своїх повноважень, позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає стягненню з держави в особі Казначейської служби України.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Статтею 56 Конституції України задекларовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих осіб.

Враховуючи, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року встановлено неправомірність дій Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя щодо своєчасного надання клопотання до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, висновок суду першої інстанції про стягнення спричиненої позивачу матеріальної та моральної шкоди є правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя про те, що ОСОБА_4 на день звернення до пенсійного органу не досяг пенсійного віку та не мав необхідного страхового стажу для призначення пенсії відповідно до пункту «г» ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення», а тому суд неправомірно задовольнив його вимоги та стягнув матеріальну та моральну шкоду спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 червня 2014 року (а.с. 31-33, т. 1) встановлено, що через неправильне тлумачення вимог п. «г» ч. 1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість населення» та п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», Правобережний районний центр зайнятості м. Запоріжжя неправомірно відмовив позивачу у наданні клопотання до Управління Пенсійного фонду України для дострокового призначення пенсії за півтора року до досягнення пільгового пенсійного віку - 50 років, в той час, коли на момент реєстрації у Правобережному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя ОСОБА_4 досяг 48-річного віку, а право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у нього мало виникнути з 01 липня 2011 року про що свідчить довідка від 08 серпня 2011 року, видана Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя.

Таким чином, внаслідок неправомірних дій Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, який не видав позивачу своєчасно в серпні 2011 року клопотання до Управління Пенсійного фонду України про достроковий вихід на пенсію, порушено його право на достроковий вихід на пенсію.

В силу до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Щодо доводів апеляційної скарги як Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя так і Державної казначейської служби України про неправомірне стягнення судом на користь ОСОБА_4 моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року встановлена неправомірність дій Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, тому стягненню підлягає моральна шкода за рахунок коштів Державного бюджету України.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоду суд виходив з того, що внаслідок неправомірних дій Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя позивач тривалий час залишався без належного матеріального забезпечення при наявності двох неповнолітніх дітей, що призвело до душевного та фізичного страждання, він змушений протягом тривалого часу виборювати в судах своє право на достроковий вихід на пенсію, порушено повсякденний розклад його життя та він вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права. Враховуючи, глибину і тривалість страждань позивача, меж заявлених вимог, необхідності забезпечення належної компенсації моральних втрат позивача, вимог розумності і справедливості, суд прийшов до висновку, що на користь позивача необхідно стягнути у відшкодування моральної шкоди 1500 гривень.

Судом першої інстанції правильно визначено, що встановлені судовими рішеннями факти грубого порушення прав позивача на достроковий вихід на пенсію теж підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що він зазнав душевних страждань у зв'язку з протиправною поведінкою щодо себе.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, враховані характер, обсяг та тривалість завданих позивачу моральних страждань, вимоги розумності та справедливості.

Такого висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 13 липня 2016 року, який у відповідності до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, є обов'язковим для суду першої інстанції при новому розгляді справи.

Щодо доводів апеляційної скарги Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, що розрахунок матеріальної шкоди, який покладений в основу рішення суду першої інстанції є припущеним та не підтверджується жодними доказами, то суд першої інстанції при частковому задоволенні позову ОСОБА_4 виходив з того, що 05 серпня 2011 року Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя неправомірно відмовлено ОСОБА_4 в направленні до Управління Пенсійного фонду України для дострокового оформлення пенсії. Пенсія позивачу ОСОБА_4 призначена Управлінням Пенсійного фонду України лише 02 січня 2013 року.

Внаслідок неправомірної бездіяльності Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя порушене право ОСОБА_4 на пенсійне забезпечення та отримання пенсії протягом 17 місяців.

Пенсія за віком, яка б могла бути реально призначена та виплачена позивачу за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року, згідно наданого Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя розрахунку, становить 74465,57 грн. (а.с. 192, т. 2).

У відповідності до п 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» ОСОБА_4 мав право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 150 грн. на кожну дитину, що за період з 01 серпня 2011 року по 01 січня 2013 року становить 5100 грн., з розрахунку 150 грн. х 2 х 17 місяців.

Отже, суд першої інстанції, вірно визначив суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 68613,60 грн. з розрахунку: 74465,57 грн. (сума пенсії, яка б могла бути реально призначена) + 5100 грн. (надбавка до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей) - 10951,97 грн. (отримана за вказаний період позивачем ОСОБА_4 від держави допомога по безробіттю).

Таким чином, при проведенні розрахунку, судом першої інстанції, враховані висновки суду касаційної інстанції, та вірно, з посиланням на розрахунок Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя, який є компетентним органом щодо визначення розміру пенсії, визначено суму матеріальних збитків в розмірі 68613,60 грн.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг Правобережного районного центру зайнятості та Державної казначейської служби України не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих на даків, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: