АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/382/17 Справа № 204/3820/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є. при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськ від 27 липня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Декарт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини зарплати у звязку з порушенням строку її виплати,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ПП «Декарт» з позовом, в останній редакції якого просив стягнути на його користь 7021грн.71коп. заборгованості по заробітній платі з червня по листопад 2014 року, 74 449грн. 97коп відшкодування авансових звітів за період з 2013 по 2015 роки, 4484грн.88коп. компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, 1958грн.32коп. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та 50 000грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував з відповідачем у трудових відносинах по 30.04.2015р. Трудову книжку після звільнення йому видано лише 25.06.2015р., але не погашено заборгованість по заробітній платі, авансовим платежам та не сплачено компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати.

Рішенням Красногвардійського райсуду м.Дніпропетровськ від 27.07.2016р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, на його користь з ПП «Декарт» стягнуто 64грн.22коп. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку порушенням строку її виплати та 1408грн.59коп. середнього заробітку за затримку розрахунку, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на необгрунтованість відмови позові, просив скасувати вказане рішення суду у цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди з ухваленням у цій частині нового рішення.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_2 з 01.09.2005р. по 29.04.2015р. перебував у трудових відносинах з ПП «Декарт» (а.с.17,18 т.1). З 30.04.2013р., після укладення 12.04.2013р. ПП «Декарт» з ПАТ «ОТП Банк» договору про обслуговування зарплатного проекту з використанням міжнародних платіжних пластикових карток, та по квітень 2015 року суми заробітної плати, авансу та інших платежів перераховувалась на імя ОСОБА_2 на картковий рахунок та отримувались ним (а.с.26,27,29-54,237-240 т.1). Розрахунок при звільненні з ОСОБА_2 здійснено 25.06.2015р. з порушенням вимог ст.116 КЗпП України.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції на підставі ст.ст.47,116,117 КЗпП України, ст.34 Закону України «Про оплату праці» ухвалив стягнути з ПП «Декарт» на користь ОСОБА_2 64грн.22коп. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку порушенням строку її виплати та 1408грн.59коп. середньої заробітної плати за затримку розрахунку.

Відмовивши у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на недоведеність вказаної вимоги. Вказаний висновок суду є суперечливим по відношенню до встановлених судом фактів та таким, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Так, судом першої інстанції встановлено та не оспорювалось відповідачем ПП «Декарт» факт порушення прав ОСОБА_2, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. ОСОБА_2 стверджував, що при звільненні 30.04.2015р. трудова книжка видана йому 25.06.2015р. Того ж дня, 25.06.2015р., з ОСОБА_2 проведено розрахунок з виплатою йому належних при звільненні грошових сум, що встановлено судом та підтверджено довідкою відповідача. В обґрунтування позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 посилався на те, що є єдиним годувальником у сімї дружини-інваліда та малолітньої дитини, не мав можливості без трудової книжки своєчасно після звільнення працевлаштуватись, а для поновлення своїх трудових прав вимушений був звертатись до правоохоронних органів. Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_2 з ПП «Декарт» на підставі ст.237-1 КЗпП України підлягає стягненню сума 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру морального відшкодування колегія суддів враховує ступінь та обсяг спричинених ОСОБА_2 моральних страждань, обставини їх спричинення порушеними трудовими правами.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення у цій частині на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та відповідно про часткове задоволення його апеляційної скарги.

В іншій частині апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необґрунтованості відмови у стягненні на його користь заборгованості по заробітній платі та авансових звітах та відповідно сум середнього заробітку та компенсації зводяться до недоведеності ПП «Декарт» факту передачі йому платіжної картки у звязку з ненаданням відповідної письмової розписки від його імені про її отримання. Дійсно, такої розписки в ПП «Декарт» не збереглось. Проте судом першої інстанції встановлено, що заробітна плата та інші платежі у спірний період ОСОБА_2 фактично отримувались саме за допомогою картки. Залученим за ініціативою ПП «Декарт» письмовим доказам та дослідженим у судовому засіданні доказам судом першої інстанції надана відповідна оцінка. Відповідно до положень ст.212 ЦПК України оцінка доказів відноситься до виключної компетенції суду і переоцінка доказів на вимоги сторони законом не передбачена.

Враховуючи наведене, підстав для скасування рішення суду в іншій частині за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськ від 27 липня 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Приватного підприємства «Декарт» на користь ОСОБА_2 500грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій оскарженій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.