Справа № 741/152/16 Провадження № 22-ц/795/154/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Киреєв О. В. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Скрипки А.А., Харечко Л.К.,
при секретарі:Халимон Т.Ю.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк" просить скасувати рішення Носівського районного суду від 30 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафу в межах позовної давності та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та штрафу в межах позовної давності в розмірі 13641,43 грн., та стягнути з ОСОБА_6 судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Носівського районного суду від 30 листопада 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ„ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

ПАТ КБ „ПриватБанк" вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи.

ПАТ КБ „ПриватБанк" зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував встановлену Законом позовну давність до правовідносин зі стягнення плати за користування чужими коштами на підставі ст.257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України та ч.4 ст.267 ЦК України, відмовивши в задоволенні позову в повному обсязі. Звертає увагу, що отримані Позичальником кошти в сумі 4345,74 грн. банку не повернуті, тим самим, враховуючи, що Кредитний договір №б/н від 20.12.2006 року не є розірваним чи припиненим згідно до правових підстав, визначених ст.ст. 599, 651, 654 ЦК України, відповідно до умов Кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту за надання банківських послуг як плату за час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, а з урахуванням заяви про застосування позовної давності Позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 05.01.2013 року по 05.01.2016 року в межах загальної позовної давності, визначеної ст.257 ЦК України, а проценти за своєю природою є основною вимогою Банку. Тому, до стягнення підлягають заявлені відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 12515,65 грн. Також, на думку ПАТ КБ „ПриватБанк", вони мають право на отримання штрафу, нарахованого на суму процентів в межах річного строку позовної давності в сумі 1125,78 грн.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Носівського районного суду від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

По справі встановлено, що на підставі заяви від 9 грудня 2005 року ОСОБА_6 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується копією заяви (а.с.9). Датою відкриття рахунку зазначено 20 грудня 2006 року.

ОСОБА_6 погодилася з тим, що її письмова заява від 9 грудня 2005 року разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис на заяві (а.с.9 - зворот).

Пунктами 3.2, 3.3 Договору встановлено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.

ОСОБА_6 свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 5 січня 2016 року банком нарахована заборгованість, в розмірі 42 876,45 грн., з якої: 4345,74 грн. - заборгованість за кредитом, 36012,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 017,93 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-7).

Представник відповідача подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в позові слід відмовити в зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

Відповідно до п. 1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, які затверджені наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року, строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) становить 50 років.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін; договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, п. 1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010 року про те, що строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) становить 50 років, не можна вважати договором про збільшення позовної давності, укладеним у письмовій формі, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати загальну позовну давність, встановлену ст. 257 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу.

Згідно з розрахунком банку, останній платіж за договором був проведений 16 червня 2007 року в сумі 0,83 грн. (а.с.5-7), а Банк звернувся до суду з позовом 3 лютого 2016 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності, при цьому Банк не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності.

Доводи представника позивача про те, що строк позовної давності перервався 17 жовтня 2013 року у зв'язку з підписанням ОСОБА_6 в цей день анкети-заяви, що, на його думку, свідчить про визнання ОСОБА_6 кредитної заборгованості за укладеним на підставі анкети-заяви від 9 вересня 2005 року кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки в зазначеній анкеті заяві відсутні будь-які посилання як на вказаний кредитний договір, так і на визнання ОСОБА_6 заборгованості за цим кредитним договором (том 1, а.с.55-56). За таких обставин суд слушно зазначив, що вказана анкета-заява від 17 жовтня 2013 року разом із пам'яткою клієнта, умовами і правилами банківських послуг, а також тарифами може свідчити про укладення між ОСОБА_6 та Банком нового договору про надання банківських послуг, який не є предметом спору у цій справі. Крім того, зазначена анкета-заява була підписана ОСОБА_6 17 жовтня 2013 року, тобто вже після спливу строку позовної давності у правовідносинах, які виникли на підставі кредитного договору, укладеного згідно анктеи-заяви від 9 вересня 2005 року, що взагалі виключає можливість переривання позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: