Справа №: 343/249/16-ц
Провадження №: 2/0343/107/17
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді - Керніцького І. І.,

секретаря - Оленюк Т. В.,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса Долинської державної нотаріальної контори Долинського районного управління юстиції Белей Емілії Іванівни про визнання правочину нікченмним та визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 просить суд постановити рішення, яким договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2, який укладений 29 грудня 1993 року між нею та ОСОБА_4 яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, та посвідчений у Долинській державній нотаріальній конторі - визнати недійсним; всі витрати по справі та витрати на правову допомогу стягнути з ОСОБА_4 та поновити строк позовної давності.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_5, вона успадкувала будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2 який належить її на праві власності про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом. Оскільки вона була та є одинокою перестарілою жінкою, часто хворіла, дочка її сестри ОСОБА_9, ОСОБА_4 часто провідувала її і допомагала її по господарству. Через деякий час її племінниця ОСОБА_4 запропонувала її свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Замість цього вона попросила відписати їй 1/2 частину будинку що знаходиться по АДРЕСА_2, на що вона погодилась. 29 грудня 1993 року у Долинській державній нотаріальній конторі був укладений договір, тексту якого вона не читала оскільки є неграмотною, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися, а саме про договір довічного утримання ( догляду) вона підписала його. Після укладення договору ОСОБА_4 ще деякий час провідувала її, допомагала по господарству, придбала будівельний матеріал для зведення нового будинку який планувала побудувати на земельній ділянці біля її будинку. Однак через деякий час племінниця будівельний матеріал із її городу вивезла і побудувала будинок в м.Долина. З того часу ОСОБА_4 її не провідувала і нею не цікавилась, догляду за нею не здійснювала. Пізніше вона дізналась, що вона поїхала закордон де перебуває по сьогоднішній день. Її виповнилося 78 років, часто хворіє, і потребує стороннього догляду. Через що вимушена була звертатись за допомогою до племінниці померлого чоловіка, а саме до ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_7, які проживають по сусідству з нею на АДРЕСА_2. Оскільки вони добре про неї дбають то вирішила укласти з ними договір довічного утримання ( догляду ), і почала збирати документи, необхідні для укладення договору. Під час отримання в бюро технічної інвентаризації документів на будинок дізналася, що між нею і відповідачкою фактично був укладений договір дарування, чого вона не бажала. Відповідно до вищевикладеного вважає, що договір дарування, укладений шляхом обману, та з метою приховати дійсний правочин про договір довічного утримання (догляд), є удаваним правочином, оскільки він є неграмотною і не мала змоги перевірити текст договору який вона підписала, а тому оспорюваний договір дарування має бути визнаний судом недійсним.

Позивачка та представник позивача - адвокат Ільницький Я.І. в судове засідання не прибули, від них поступила заява про розгляд справи за їх відсутності та просять постановити ухвалу якою залишити заяву відповідачки про перегляд даного рішення без задоволення, а рішення залишити без змін.

В судове засідання відповідачка та Державний нотаріус Долинського державної нотаріальної контори Долинського районного управління юстиції Белей Е.І. не прибули та не повідомили суд про причину своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку

Суд, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено в судовому засіданні, що 29 грудня 1993 року у Долинській державній нотаріальній конторі був укладений договір дарування про таке: гр. ОСОБА_1 подарувала гр. ОСОБА_4 прийняла половину житлового дерев'яного будинку , житловою площою 36 кв.м., з відповідною часткою господарських споруд:стайні, стодоли, що знаходиться в с.Кропивник Долинського району Івано-Франківської області. Цей житловий будинок з господарськими спорудами належить даритилю ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона безоплатно передає другій стороні майно у власність .

Як зазначено у ч. 2 ст. 243 Цивільного кодексу Української PCP договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Виходячи зі змісту ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Визнано таким що втратив чинність з 01 січня 2004 року Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (п.2 Прикінцевих та перехідних положень).

Як зазначено у п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Суд вважає, що в даному випадку на правовідносини які виникли під час укладення договору дарування 29.12.1993 року поширюється норма закону яка передбачена розділом 5 глави 16 параграфом 1 ЦК України, щодо положень про правочини.

Статтею 202 ЦК України передбачено - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків.

В ч.ч. 1, 5 статті 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України.

Ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України передбачено - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статею 216 ЦК України передбачено - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вказано в ст.228 ЦК України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 236 ЦК України - передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК ( 435-15 ) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК ( 435-15 ), стаття 37 Цивільного процесуального кодексу України (1618-15) в порядку позовного провадження.

Встановлено в судовому засіданні та відповідно до довідки від 15.09.2015 року № 919 виданої Кропивняцькою сільською радою Івано-Франківської області, ОСОБА_1 дійсно проживає в АДРЕСА_2 .

Судом встановлено та вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 17.09.2015 року, в результаті обстеження виявлено, що ОСОБА_1, проживає на даний час одна, із її слів вона проживає одна з 1987 року, коли помер її чоловік. ОСОБА_4 була зареєстрована в її господарстві до 08.10.2013 року, але ніколи не проживала, і не проживає, і догляду за нею не вела, допомоги ніколи від неї не отримувала.

Відповідно до копії технічного паспорту на будинковолодіння в АДРЕСА_2 будинковолодіння складається з житлового будинку, стайні, стодоли, шопи, вбиральні, воріт та огорожі.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що оспорюваний ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку слід визнати недійсним, застосувавши наслідки нікчемності правочину.

Ст. 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Відповідно до п.7 прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого «виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Статтею 71 ЦК Української PCP передбачено - загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Однак, відповідно до чинного законодавства позивач має право поновити строк позовної давності. П. 5 ст. 267 ЦК України передбачає те, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивачка вказує, що 30.07.2015 року під час отримання в бюро технічної інвентаризації документів на будинок дізналася, що між нею і відповідачкою фактично був укладений договір дарування, чого вона не бажала, оскільки він укладений шляхом обману, та з метою приховати дійсний правочин про договір довічного утримання (догляд), тому суд вважає, що строк позовної давності нею не пропущено.

На підставі ст.ст. 71, 226, 227, 243, 244 Цивільного Кодексу Української РСР, ст.ст. 202, 203, 204, 215, 216, 228, 236, 256, 267, 386, 387, 1268 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 208, 209, 213, 215,232 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

РІШИВ:

Позов задоволити.

Поновити строк для звернення до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним.

Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2, який укладений 29 грудня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_3, та посвідчений у Долинській державній нотаріальній конторі - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500,00 (дві тисячі п'ятсот) гривень понесених витрат за надання юридичних послуг та 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: