ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7298/16-ц
провадження № 2/753/661/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Леонтьєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Мотивуючи свої вимоги тим, що в 2014 році він познайомився в соціальній мережі Інтернет з відповідачем, який запропонував йому взяти участі в проекті щодо розміщення реклами в Інтернеті та допомоги в залученні клієнтів в м. Ростов-на-Дону Російської Федерації для розміщення рекламного підприємства. Даний проект йому видався перспективним й він виявив бажання взяти в ньому участь та 11 листопада 2014 року перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 2 133 долари 24 центи США. Після перерахування коштів йому стало відомо, що обумовлений проект став неможливий до реалізації з підстав відсутності допомоги від відповідача із залученням клієнтів, що стало підставою для його звернення до відповідача із вимогою про повернення перерахованих ним коштів. З огляду на умисне надання відповідачем невірних відомостей щодо строків та способу надання послуг його було введено в оману щодо предмета угоди. Вважає, що відповідач навмисно ввів його в оману при укладенні правочину щодо обставин, які мають істотне значення, й окрім цього, при укладенні правочину мала місце помилка з його боку щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, що є наслідком за правилами ч.1 ст. 229, ч.1 ст. 230 ЦК України визнати правочин недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину - повернення грошових коштів в сумі 2 133 долари 24 центи США, еквівалентно до національної валюти України - гривні - 54 504 грн. 28 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, діючий на підставі довіреності від 12 жовтня 2016 року за передорученням (а.с.8, 97), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити в редакції позовних вимог від 17 липня 2017 року (а.с. 62-66).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6, діюча на підставі довіреності від 16 жовтня 2016 року (а.с.98), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог, вважаючи відсутніми договірні/зобов»язальні правовідносини між стороними.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Судом встановлено, що 11 листопада 2014 року гр. Російської Федерації ОСОБА_2 в м. Москва (Російська Федерація) здійснено перерахування за допомогою банківської системи «Western Union» на рахунок відповідача через банківську установу «Сбербанк» в м. Київ грошові кошти в загальній сумі 2 133 долари 24 центи США, що підтверджується випискою із проведеної банківської операції (а.с.99).

Докази про те, що сторони перебувають/перебували у договірних/зобов»язальних правовідносинах, матеріали справи не містять, окрім доказу про вчинення позивачем одностороннього правочину (а.с.99), відтак за правилом ч.2 ст. 202 ЦК України односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила, при цьому такий правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Позивач вважає, що на підставі ст. 229 ЦК України вказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки сторона договірних відносин, а саме - він помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Окрім того, вважає, що відповідач навмисно ввів його в оману при укладенні правочину щодо обставин, які мають істотне значення, що є наслідком визнання правочину недійсним.

Проте суд з такою позицією погодитися не може, оскільки підстав застосування до спірних правовідносин положення ч.1 ст. 229, ч. 1 ст. 130 ЦК України немає, оскільки сам факт укладення договору між сторонами не доведений й не встановлений судом.

Так, відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК Україниякщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки згідно спірних правовідносин має місце заволодіння чужим майном (грошові кошти) без достатньої правової підстави, оскільки позивач не довів перебування сторін у договірних/зобов»язальних правовідносинах (відсутні істотні умови договору), й оскільки відповідач заперечує щодо існування договірних правовідносин, в судовому порядку оспорюваний договір укладеним на умовах, визначених сторонами, не визнанався.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї осторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В судовому засіданні позивач не довів й того факту, що відповідачем вчинялась публічна пропозиція на укладення правочину, й позивачем вона була прийнята.

Так, відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Суд, керуючись ч.4 ст. 10 ЦПК України, за правилом якої сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи, з»ясувув у позивача щодо правильності обраного способу захисту порушеного права, проте останній підтвердив правильність обраного ним способу порушеного права - визнання недійсним договору на підставі ч.1 ст. 229 та ч.1 ст. 230 ЦК України.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні позову, що передбачено загальними принципами захисту цивільних прав та інтересів, визначених ст. 16 ЦК України.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Окрім того, слід враховувати, що правова природа визнання недійсним правочину на підставах ч.1 ст. 229 та ч.1 ст. 230 ЦК України є різною й не може одночасно застосовуватися до одних й тих же правовідносин.

За таких підстав позов уцілому є необґрунтованим й задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 4, 6, 11, 16, 202, 215, 216, 229, 230, 509, 628 ЦК України, з урахування Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Коренюк А.М.