У Х В А Л А

22 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, комунального підприємства «Солоницівське житлово-експлуатаційне господарство», третя особа - служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання недійсними та скасування розпоряджень органів приватизації, визнання свідоцтв про право власності на житло недійсними,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 15 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 15 січня 2016 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, задоволено частково: визнано недійсним розпорядження органу приватизації Солоницівського УЖГК № 3115 П від 22 січня 2009 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 12 червня 2009 року № НОМЕР_1 видане на ім'я ОСОБА_7 комісією по приватизації державного житлового фонду КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним розпорядження органу приватизації державного житлового фонду КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» від 14 січня 2012 року № НОМЕР_2; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 14 січня 2012 року № НОМЕР_2, видане на ім'я ОСОБА_4 комісією по приватизації державного житлового фонду КП «Солоницівське підприємство теплових мереж» на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_4 в рівних частках по 120 грн 30 коп. на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року залишено без змін.

У лютому 2017 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

Для прикладу наявності зазначеної підстави, заявник додає постанови Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року, від 4 листопада 2015 року, від 10 червня 2015 року та ухвалу Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодився з висновком апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_8, яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6, з огляду на те, що малолітня ОСОБА_6, з дня свого народження, починаючи з 2005 року постійно проживала та користувалась спірною квартирою і мала право на участь у приватизації квартири відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому проведена приватизація спірної квартири без її участі порушує її права та вимоги чинного законодавства України. Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що відповідач до ухвалення рішення суду про застосування позовної давності відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України вимог не заявляв, а тому вважав безпідставними доводи відповідача щодо пропуску позовної давності.

Разом з тим, надані для порівняння постанови Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року (в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором), від 4 листопада 2015 року (в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором) та від 10 червня 2015 року (в справі про скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку) не є прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки прийняті у справах з іншими предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими фактичними обставинами та в інших правовідносинах.

Надана для порівняння ухвала Верховного Суду України від 29 грудня 2016 року, якою відмовлено у допуску справи до провадження в зв'язку із необґрунтованістю поданої заяви не може слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки зазначена ухвала не є постановою, прийнятою за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення, у якій міститься висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

За таких обставин, вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, комунального підприємства «Солоницівське житлово-експлуатаційне господарство», третя особа - служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання недійсними та скасування розпоряджень органів приватизації, визнання свідоцтв про право власності на житло недійсними відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк