У Х В А Л А

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 5 квітня 2016 року та рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві до ОСОБА_6, третя особа - Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки,

встановила:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві та Міністерства юстиції України відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 5 квітня 2016 року залишено без змін.

У лютому 2017 року до Верховного Суду України звернулась представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 5 квітня 2016 року та рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 3, 12 та 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року.

На підтвердження зазначеної підстави представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2011 року, від 19 червня 2013 року та від 25 лютого 2015 року, в яких, на її думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановивши, що малолітній ОСОБА_7 не мав постійного місця проживання від народження в державі США, оскільки він від народження проживав: п'ять місяців в одному місці держави ОАЕ, три місяці - в іншому місці цієї держави і три місяці в державі США, зокрема, в орендованій квартирі та переміщення дитини разом з матір'ю до держави Україна не порушують право піклування про дитину, відповідно до законодавства держави, у якій мешкала дитина та враховуючи інтереси дитини, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про повернення малолітньої дитини до США відповідно до положень статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2011 року, від 19 червня 2013 року та від 25 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог про повернення дитини, з огляду на те, що малолітні та неповнолітні діти мали в інших країнах постійне місце проживання від народження та були вивезені з місця їх постійного проживання з порушенням права піклування про них, що повністю узгоджується з положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судових рішеннях про перегляд яких подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві до ОСОБА_6, третя особа - Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко