ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1858/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючої-судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон , суд

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду про надання дозволу на виїзд дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення нею 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3, який діє за довіреністю від 25.05. 2016 року ( а.с. 16) позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах.

Відповідач ОСОБА_5 належним чином повідомлений про розгляд справи через сайт Дарницького суду, у судове засідання не прибув, про причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв від останнього через загальну канцелярію до суду не надходило.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначена як тимчасово окупована територія.

Статтею 12 цього Закону визначено, що "У зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, змінити територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, та забезпечити розгляд:

цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, - місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва... "

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.10. 2016 року визначена підсудність даної позовної заяви Дарницькому районному суду м. Києва ( а.с.3).

Як слідує із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 01.09.2012 року позивачка та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується штампом в паспорті НОМЕР_1, виданого 02.10.2012 року Красногвардійським РС ГУ ДМС України в АР Крим, стор. 10 ( а.с.8 зв.)

Від цього шлюбу у сторін народилась малолітня дочка ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 28.08.2013 року, виданим виконавчим комітетом Чистенської сільської ради Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, актовий запис № 101 від 28.08. 2013 року ( а.с.7).

Після окупації території АР Крим Російською Федерацією позивачка разом з дитиною виїхала в Турецьку Республіку, на даний час вони живуть в місті Стамбул, шлюбні відносини між сторонами і спільне ведення господарства фактично припинені, в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває справа № 752/8958/16-ц (суддя Плахотнюк К.Г.) про розірвання шлюбу сторін.

Оформити дозвіл на виїзд в українського нотаріуса в найближчий до АР Крим нотаріальній конторі Херсонської області відповідач відмовився. Щоб виїхати з дитиною за кордон позивачка була змушена спочатку виїжджати з окупованої території АР Крим в Російську Федерацію через паромну переправу Керч-Новоросійськ, а потім з аеропорту міста Ростов вилітати в Стамбул з дозволом на виїзд дитини, який відповідач оформив на території АР Крим у російського нотаріуса, проте такий документ за українським законодавством є нікчемним і не може бути використаний позивачкою в майбутньому.

Такі дії позивачки були вимушеними, щоб вивезти дитину з окупованої території.

З моменту виїзду позивачки з дитиною і по сьогоднішній день відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у її житті свідомо не приймає.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Отже, за ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Проте, як зазначив в судовому засіданні суду представник позивачки ОСОБА_3 , отриманням разового дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, вони вже скористалися щодо поїздки в Туреччину з 18.02. 2015 року до 18.02. 2016 року, але разовий дозвіл на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, позивачку не влаштовує, оскільки Позивачка та її дитина є громадянами України, фактично вони живуть в Турецькій Республіці, позивачка має там роботу, проте вона не може в'їхати в Україну з дитиною, оскільки не зможе потім виїхати в Турецьку Республіку до свого місця проживання та роботи. Позивачка бере на себе всю відповідальність за дитину під час її знаходження за кордоном.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Отже, відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Крім того, позовна заява (її предмет та підстави, обґрунтування) не містять наявності спору щодо отримання разового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька в конкретну країну та конкретний період часу, що підтверджується й поясненнями представника позивачки відносно причин заявлення вимог про надання дозволу на виїзд в декілька країн до повноліття дитини .

За викладених обставин, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивачка, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження доньки, умови проживання та інші обставини стосовно неї, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141,157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

Оскільки у судовому рішенні також повинно бути зазначено, як конкретну державу прямування так і відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, оскільки в протилежному випадку не зазначення цих відомостей призведе до порушення прав та інтересів другого із батьків, який хоча і безпідставно відмовився надати згоду на виїзд своєї дитини за кордон, однак, має право в любий час бути обізнаним про місце перебування своєї дитини, умови її проживання та інші обставини стосовно неї, з тим, щоб мати змогу своєчасно вжити відповідних заходів для захисту прав та інтересів своєї дитини, у разі неналежного виконання своїх обов'язків іншим із батьків та у разі виникнення інших непередбачуваних обставин.

Крім того, в ході судового засідання відповідачем було надано позивачу нотаріальну засвідчену згоду на виїзд їхньої малолітньої доньки до Турецької Республіки на певний період, що спростовує доводи представника позивачки про небажання відповідачем добровільно вирішувати ці питання у позасудовому порядку.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 має бути відмовлено, за безпідставністю.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4 Правилами перетинання державного кордону громадянами України, Конвенцією ООН про права дитини, ст.ст. 6, 141,150, 153, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 60, 212-215, 218, 223, 224-228, 233, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у

справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 24 січня 2017 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК