АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 658/488/13-ц Головуючий в суді 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/791/1/17 Доповідач Орловська Н.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Орловської Н.В.

суддів: Кутурланової О.В.

ОСОБА_2

секретар Цулукіані І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И Л А :

07 лютого 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що 08.08.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладений кредитний договір за умовами якого відповідачу надається кредит на суму 7410 грн. строком на 30 місяців до 09.02.2009р. та сплатою 25,08% річних.

Оскільки відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасного внесення щомісячних платежів і станом на 15.01.2013 року має заборгованість у розмірі 87079,74 грн., із яких: борг по кредиту 7410 грн., по відсоткам 29696,52 грн., пеня 45350,38 грн., штраф 500 грн. фіксована ставка і 4122,84 грн. відсоткова складова штрафу, які просив стягнути із відповідача та судові витрати.

Заочним рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 листопада 2013р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки суд не врахував, що заява про застосування строку позовної давності сторонами не подана, а умовами договору передбачений пятирічний строк позовної давності для стягнення боргу.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зміст кредитного договору, встановлений у ст.1054 ЦК України, згідно якого, Банк (кредитодавець) зобовязаний надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та платити проценти.

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України, які згідно ч.2 ст. 1054 цього Кодексу, застосовуються до відносин за кредитним договором, договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

На підтвердження факту укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що гроші не були одержані ним від позикодавця, або одержані у меншій кількості ніж встановлено договором.

Обовязкова письмова форма кредитного договору передбачена ст. 1055 ЦК України. Крім того, частиною 2 цієї норми встановлено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений, якщо він підписаний стороною (сторонами) ( ч.1,2 ст. 207 ЦК України).

Як вбачається із тексту позовної заяви та пояснень в ході розгляду справи, підставою стягнення витребуваних кредитором коштів є той факт, що 08.08.2006р. сторонами укладений кредитний договір у письмовій формі за змістом якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 7410 грн. з метою повного розрахунку за придбаний позичальником у ПП «ОСОБА_4А.» товар на загальну суму 5700 грн., із яких: холодильник Sharp SJ 44NWH, вартістю 3300 грн. та пральна машинка Samsung WF-R105NV, вартістю 2400 грн.

Представник позивача зазначив, що умови кредитування визначені заявою, підписаною позичальником 08.08.2006р. та Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, за змістом яких Банк зобовязується надати кредит на строк 30 місяців для оплати товару шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок підприємства торгово-сервісної мережі ПП «ОСОБА_4А.», тоді як позичальник має сплатити за користування кредитом 2,09% щомісяця на суму залишку заборгованості по кредиту та повернути кошти 09.02.2009р. Також на позичальника покладений обовязок сплачувати щомісячний платіж в розмірі 336,30 грн. на погашення тіла кредиту, відсотків, комісії та решти платежів згідно умов.

У випадку порушення позичальником умов погашення кредиту, позичальник згідно п.4.2 Умов сплачує Банку 6% за користування кредитом, розрахований із суми залишку по кредиту. (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право вимоги до боржника за кредитним зобовязанням у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло після завершення строку дії кредитного договору 09.02.2009р., однак позов подано 07.02.2013р. поза межами строку позовної даності, а тому відсутні підстави для стягнення кредитної заборгованості згідно п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого сплинув. У звязку із чим позовна даність застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Проте, з таким висновком погодитись не можна, оскільки п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на встановлення судового контролю за вирішенням таких вимог кредитора у спорі з приводу споживчого кредиту з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору, а тому не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04.02.2015р. № 6-239цс14.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти заявленого позову посилався на ту обставину, що кредитний договір не укладав, свій підпис у заяві про надання кредиту заперечував, а також заперечував факт придбання товару, на оплату якого кредитні кошти були спрямовані.

Суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача та ухвалою від 16.04.2013р. призначив проведення судової почеркознавчої експертизи, проте у належний спосіб не повідомив відповідача про необхідність надання додаткових матеріалів для проведення експертизи. Так в матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення вимоги суду з приводу надання зразків підпису для дослідження у достатній кількості. Також відсутні відомості про повідомлення відповідача про відновлення провадження у справі та призначений судовий розгляд.

Невжиття встановлених процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача щодо вчинення наведених процесуальних дій в ході розгляду справи позбавило можливості встановити фактичні обставини справи та перевірити доводи і заперечення сторін.

В ході апеляційного розгляду справи призначена судова почеркознавча експертиза з метою перевірки заперечень ОСОБА_3 факту підписання ним як самого тексту заяви про надання споживчого кредиту, а також факту отримання товару, оплаченого позивачем за рахунок кредитних коштів.

За висновком експертного дослідження від 06.10.2016р. підпис від імені ОСОБА_3 у наданій на експертизу заяві позичальника від 08.08.2006р., розміщений у графі «позичальник: (підпис)», виконаний не самим ОСОБА_3, а іншою особою. Цей підпис, виконаний з наслідуванням підпису ОСОБА_3, моделлю для якого міг послужити підпис або зображення підпису у паспорті або копії сторінки паспорту громадянина України МО385763, виданого Каховським РВ УМВС в Херсонській області 30.07.1997р.(а.с.196-199).

Крім того, в ході розгляду справи представник Банку стверджував, що умови договору позивачем виконані, оскільки товар сплачений на підставі рахунку від 08.08.2006р. та переданий покупцеві ОСОБА_3 згідно акту від 08.08.2006р. (а.с.217-219).

Проте, за висновком експерта від 20.01.2017р. підпис від імені ОСОБА_3, розміщений в графі «прийняв» в рядку «покупець» в оригіналі акту прийому передачі товару від 08.08.2006р. виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою. (а.с. 235 -243).

В ході апеляційного розгляду встановлено, що факт укладання кредитного договору між сторонами у письмовій формі не підтверджений належними доказами. Крім того, із наданого позивачем розрахункового рахунку за вказаним кредитним договором, відкритим 08.08.2006р., жодних внесків від імені позичальника здійснено не було.

Також не надано доказів щодо фактичного отримання відповідачем товарів, оплачених Банком за рахунок кредитних коштів.

Отже, виходячи із встановлених обставин справи слід дійти висновку, що представлений позивачем текст кредитного договору за відсутності підпису позичальника.

Крім того, відсутність, згідно ч. 1 і 2 ст. 218 ЦК України, належних доказів на підтвердження факту схвалення позичальником умов такого договору та відсутність доказів щодо фактичного виконання його умов, зокрема, отримання товарів, оплачених за рахунок кредитних коштів, внесення періодичних платежів дає підстави для висновку про недоведеність позивачем свого права вимоги за вказаним кредитним договором та відсутність у відповідача обовязку відповідати за таким договором.

За наведених обставин справи вказаний кредитний договір має ознаки нікчемного правочину в силу положень ч.2 ст. 1055 ЦК України.

Враховуючи викладене, слід погодитись із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав у позивача права вимагати кредитної заборгованості.

Разом із тим, суд хоча і вірно вирішив справу по суті, однак помилково посилався на п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладені фактичні обставини справи у даному випадку ця норма матеріального права не підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

З урахуванням того, що винесення апеляційним судом власного рішення результат по суті не зміниться, а тому рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши із мотивувальної частини посилання на п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та вважати, що у задоволенні позову відмовлено з підстав ст.ст. 215, 218, 1055 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якою визначено розподіл судових витрат між сторонами, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь відповідача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати на оплату судових експертиз у розмірі - 11664,80 грн. ( 2764,80 грн. та 8900 грн.)( а.с.182,187, 188, 248, 250).

На підставі викладеного, ст.ст. 215, 218, 1055 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 листопада 2013 року змінити в частині мотивів за яких відмовлено у задоволенні позовних вимог, виключити посилання на п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог та вважати, що у задоволенні позову відмовлено з підстав ст.ст. 215, 218, 1055 ЦК України.

В решті це ж рішення залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати в розмірі 11664,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з часу набрання ним законної сили.

Головуючий _________________ Н.В.Орловська

Судді: _________________ О.В.Кутурланова

_________________ ОСОБА_2