Справа № 380/1350/16-ц Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/1211/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 55 16.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Слобода" на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Слобода» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ПСП «Слобода» звернулося до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на їхню користь матеріальну шкоду в розмірі 222 004,25грн. та 3330,06 грн. судових витрат.

Мотивує позов тим, що 18 червня 2004 року по 15 вересня 2016 року відповідачка працювала в ПСП «Слобода» комірником бригади №1. Однак, 06 вересня 2016 року було проведено ревізію товарно-матеріальних цінностей на підприємстві та виявлено нестачу, а саме, цукру 41 505кг на суму 191 338,05грн. та комбікорму 3239кг на суму 30 666,20грн., всього на суму 222 004,25грн.

Вважає, що нестача товару виникла в результаті усвідомлених дій відповідачки як матеріально відповідальної особи по веденню обліку товарно-матеріальних цінностей, яка добровільно відшкодувати завдану шкоду підприємству не погоджується, що змушує його звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ПрСП «Слобода» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема не було доведено наявності прямої дійсної шкоди та її розміру, а також не довів, якими саме неправомірними діями відповідачки було заподіяно шкоду підприємству і у чому полягала вина ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 18 червня 2004 року по 15 вересня 2016 року перебувала з ПСП «Слобода» в трудових правовідносинах, працюючи на посаді комірника бригади №1 ПСП «Слобода», згідно наказу №49 від 18.06.2004 року та наказу №70 від 15.09.2016 року (а.с.15).

Із копії Акту від 6 вересня 2016 року вбачається, що при передачі матеріальних цінностей комісія виявила нестачу матеріальних цінностей, а саме: цукру - 41505кг, комбікорму - 3239кг. (а.с.5-8).

Із бухгалтерської довідки від 05 жовтня 2016 року №140 вбачається, що вартість товарно-матеріальних цінностей згідно акту від 06 вересня 2016 року становить: цукру - 41505кг на суму 191338,05грн., комбікорму - 3239кг на суму 30666,20грн., загальна сума збитків становить 222 004, 25грн. (а.с.16).

Згідно п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

При цьому відповідно до ст.138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, покладається на власника.

Статтею 137 КЗпП України встановлено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

З роз'яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Крім того, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року за №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що суд розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття),переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), зобов'язаний перевірити,чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Перелік посад і робіт, що заміщаються та виконуються працівниками з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей,переданих їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування у процесі виробництва» затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС №447/24 від 28 грудня 1977 року, однак посада комірника не передбачена в даному Переліку посад, з якими можливо укладати договори про повну матеріальну відповідальність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи та перевірив їх доказами, та дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не було належним чином доведено факту заподіяння шкоди відповідачкою при виконанні нею трудових обов'язків, зокрема не підтверджено наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій відповідачки ті обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягає її вина, не надано доказів, що відповідачка отримувала матеріальні цінності у встановленому законом порядку, що їх нестача спричинена внаслідок порушення нею трудових обов'язків, а тому ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у позові.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 309 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Слобода" відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: