Справа № 214/439/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 січня 2017 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Щеняєвої І.Б.,

при секретарі Фастовець Ю.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобовязань, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом було уточнено, згідно уточненого позову, позивач просить стягнути з Державної Казначейської Служби України 113932 ( сто п'ятнадцять тисяч девятсот двадцять пять) гривен індексу інфляції та три відсотка річних за несвоєчасне виконання зобовязання. В обґрунтування зазначених вимог зазначає, що в кінці липня 2000 року відносно нього була порушена кримінальна справа за ч. З ст.144 КК України ( в редакції 1960 року).21.10.2003 року кримінальна справа відносно нього була закрита у звязку з недоведеністю участі позивача у скоєнні інкримінованих йому злочинів, за які він був засуджений Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу до позбавлення волі. 2013 року позивачем до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу було подано заяву про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства прокуратури та суду.

24липня 2014 року по даній справі Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було постановлено рішення, відповідно до якого його позовні вимоги було задоволено частково, а саме стягнуто з державного бюджету України на користь позивача 300 000 ( триста тисяч) гривень моральної шкоди. 24.12. 2014 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було, видано виконавчий лист про стягнення з державної казначейської служби України 300 тисяч гривен на його, так як рішення не було оскаржено в установлений строк і набрало законної сили. Вказане рішення суду повинно виконатися в трьохмісячний термін з дня звернення з виконавчим листом до казначейської служби. Так, 25 грудня 2014 року позивач звернувся з заявою до Управління Державної Казначейської Служби України у м. Кривому Розі про виплату грошових коштів відповідно до рішення суду і повторно з доданим ідентифікаційним номером 19 січня 2015 р.

21 квітня 2015 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було розглянуто апеляційну скаргу прокуратури на рішення Саксаганського районного суду Дніпропетровської області яка була подана з порушенням процесуальних строків, та постановлено ухвалу про відмову в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. В зв'язку з цим в Державної казначейської служби України на підставі рішення суду перед позивачем виникло грошове зобовязання, але грошові кошти йому були виплачені 08 липня 2015 року.

Позивач та представник позивача, кожен окремо, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити з підстав, зазначених в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення з яких вбачається, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 626 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також гри проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, ч. З ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, Верховним судом України наголошено, що ст. 625 Цивільного кодексу України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 Цивільного Кодексу України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань.

Між позивачем та органами Казначейства відсутні зобовязальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких у Казначейства могло б виникнути зобовязання сплатити індекс інфляції та компенсацію в розмірі 3% річних. Тому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши докази, надані сторонами, встановив наступні обставини справи та визначив відповідні їм правовідносини.

Так, згідно рішення Саксаганського районного суду м ОСОБА_4, від 22 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1А до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органами досудового розслідування, прокуратури та суду було задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1А в рахунок відшкодування моральної шкоди 300000 ( триста тисяч ) грн.. 00 коп.

Відповідно до заяви від 25.12.2014 року ОСОБА_1 звертався до Управління державної казначейської служби України в м. Кривому Розі про прийняття на виконання виконавчого листа по справі № 214/10000/13 ц виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу 24.12.2004 року, та просив перерахувати належні йому кошти на вказаний ним р/р. (а.с. 5)

Як вбачається з виписки ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» по рахунку 25.06.2015 року за здійсненими операціями 01.06.2015 р. -30.06.2015 р., Держказначейська служба України в рахунок відшкодування моральної шкоди здійснила перерахунок коштів на рахунок № 13, на користь ОСОБА_1 в сумі 300000, 00 грн.(а.с. 41)

Згідно розрахунку індексу інфляції, який був складений позивачем, загальна сума індексу інфляції і трьох відсотків річних складає 113932,00 грн. (а.с.49)

Суд, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно зясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким органом є Державна казначейська служба України.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено відповідальність центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за несвоєчасне виконання судового рішення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів.

Так, судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2014 року визначено, що у звязку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності за скоєння злочину та обрання відносно нього запобіжного заходу у виді підписки про не виїзд та тримання під вартою, позивачу спричинена моральна шкода в розмірі 300 000,00 грн.

Відносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 № 4901-VI (далі - ОСОБА_6), який набрав чинності з 01 січня 2013 року.

ОСОБА_6 встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

Відповідно до положень ст. 3 Закону виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється в тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Цим же Законом встановлено і відповідальність за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу у вигляді компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ст.5 Закону).

Як вбачається з пояснень позивача, які представником відповідача не оспорюються та в належний спосіб не спростовані, позивач 25 грудня 2014 року звернувся до Управління ДКС України в м. Кривому Розі із заявою про прийняття на виконання виконавчий лист від 24 грудня 2015 року за рішенням суду від 22 липня 2014 року із зазначенням банківських реквізитів для перерахування коштів (а.с.5). Проте, перерахування коштів на банківський рахунок, зазначений у заяві позивачу, було здійснено відповідачем в період 25/05/2015-26/06/2015 р., згідно пояснень позивача, кошти він отримав 08 липня 2015, тобто з порушенням строку, визначеного Законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання є рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Верховний Суд України у Постанові № 10/ 557-26 /155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання.

Дана рекомендація Верховного Суду України є основою розрахунку інфляційних втрат, що стягуються судами.

Чинне законодавство і судова практика (Вищий господарський суд України в Постановах № 22 / 378-26 / 137 та № 18/44) виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов'язання за певний період, і вони є невід'ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов'язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей.

Суд під, час вирішення питання, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобовязань, зазначає наступне. Згідно приписів ч. 2 ст. 625 ЦК, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції, розрахунок проводиться на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Тому з відповідача на користь позивач слід стягнути сумі індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання яке виникло на підставі рішення суду від 22 липня 2014 року в розмірі 107 400, 00 грн. з розрахунку:

(300000*103,1 (індекс інфляції за січень 2015 року)/100 300000) + (300000*105,3 (індекс інфляції за лютий 2015 року)/100 300000) + (300000* 110,8 (індекс інфляції за березень 2015 року)/100- 300000) + (300000*114,0 (індекс інфляції за квітень 2015 року)/100 300000) + ( 300000*102,2 (індекс інфляції за травень 2015 року)/100 300000) + (300000*100,4 (індекс інфляції за червень 2015 року)/100 - 300000) = 107400, 00 грн.

Сім днів грудня 2014 року та вісім днів липня 2015 року не індексуються згідно приписів листа ВСУ від 03.04.97 р. №62-97р.

Крім того, вирішуючи питання про стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання зобовязань, суд звертає увагу на те, що на відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу* 3 % / 365 (кількість днів у році)*кількість днів прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи кількість прострочених днів під час виконання зобовязань відповідачем становить 196 днів ( з 24.12.2014 року по 08.07.2015 року).

Тому з відповідача на корить позивача слід стягнути заборгованість у вигляді 3% річних за несвоєчасне виконання зобовязань в сумі 4832,87 грн. з розрахунку: 300000*3/100/365*196 = 4832,87 грн.

Доводи Державної казначейської служби України про те, що між позивачем та органом Казначейства відсутні зобовязальні або договірні правовідносини, відповідно до умов яких у Казначейства могли б виникнути зобовязання сплати втрати у звязку із зростанням індексу інфляції та компенсації в розмірі 3% річних, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать нормам Закону та Висновкам ВСУ з аналогічними обставинами.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобовязань є обґрунтованими та таким, що підлягають частковому задоволенню, оскільки судове рішення що набрали законної сили підлягають виконанню, а не виконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленою законом. При цьому, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, враховуючи те що відповідач прострочив строки виконання зобовязання, суд вважає що розмір індексу інфляції та три відсотка річних на користь позивача слід визначити у розмірі 112232,87 грн.: 4832,87 +107400, 00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки сторони звільненні від сплати судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.319,509,526, 612, 625 ЦК України, ст.ст.10, 11, 15, 88, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції за несвоєчасне виконання зобовязань задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської Служби України 112232 (сто дванадцять тисяч двісті тридцять дві)грн. 87 коп. індексу інфляції та три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобовязань.

Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпропетровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.Б. Щеняєва