Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Номер провадження2/711/542/17
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ІНФОМІСТ», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації і відшкодування моральної шкоди,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 29.11.2016р. на сайті ПП «ІНФОМІСТ» було опубліковано статтю під назвою: «Цінний подарунок чи рейдерство: екс-чиновник судиться з депутатом за приміщення в центрі Черкас (документи)», атворами якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив:
1) визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить його честь і гідність інформацію, опубліковану у зазначеній статті, наступного змісту:
- інформацію про те, що ОСОБА_1 півроку тому підійшов до громадянина ОСОБА_4 із запитанням: «Хто є власником приміщень магазинів, розташованих за адресою бульвар Шевченка, 224?»;
- інформацію про те, що ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_4 про те, що він має можливість змінити в реєстрі прав власності на нерухоме майно власників приміщення;
- інформацію про те. що ОСОБА_1 вимагав у ОСОБА_4 як потрібну йому інформацію на людей - власників, за якими ніхто не «стоїть...»; інформацію про те, що до ОСОБА_4 зателефонував близький товариш ОСОБА_1 та повідомив про те, що нібито на життя ОСОБА_4 планує здійснити замах один із його людей, таким чином підставивши чоловіка, який передзвонив ОСОБА_4;
- інформацію про те, що ОСОБА_1 намагається скасувати, перешкодити законному розгляду в суді ухвали Соснівського районного суду від 12.11.2016 року у справі №711/9755/16-к, якою йому було заборонено користуватись та експлуатувати нерухоме майно, вказане в статті за допомогою новообраного голови Соснівського районного суду м. Черкаси;
- інформацію про те, що ОСОБА_1 за допомогою озброєних людей намагався перепідписати угоди відносно оренди вказаного в статті нерухомого майна;
2) зобов'язати журналістів видання «ІНФОМІСТ» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власний рахунок спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом публікації статті про те, що ними поширена недостовірна та така, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи позивача, ганьбить його честь і гідність інформація, яка була опублікована у такій статті та у заголовку до неї;
Відповідачі ПП «ІНФОМІСТ», ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та надали суду заперечення в обґрунтування яких зазначили, що поширена інформація правдиво відображає факти, які підтверджуються належними доказами, така інформація є оціночним судженням і є суспільно значимою, виявляє дослівне відтворення іншої особи з посиланням на джерело її отримання. Також зазначили, що поширенням такої інформації не завдано шкоди правам та інтересам позивача. Просили відмовити у позові повністю.
Відповідач ОСОБА_4 також заперечив проти позову, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що його діями не завдано ніякої шкоди позивачу, а тому він не має відшкодовувати позивачу ніяку шкоду.
В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі договору, - підтримали позов та просили його задовольнити. Пояснили, що викладена в оспорюваній статті інформація є розмитою і некоректною, не відповідає дійсності, шкодить репутації позивача, який є публічною особою, ганьбить його честь і гідність, а тому підлягає спростуванню. Позивач зауважив, що завдана йому шкода полягає у душевних стражданнях, хвилюваннях, переживаннях з приводу розповсюдження відносно нього недостовірної інформації, які обумовлені погіршенням стану його здоров'я, підвищенням нервової збудженості внаслідок виникнення сімейних суперечок, телефонних дзвінків від знайомих осіб з приводу даної публікації, та поведінкою відповідачів, які по теперішній час не вибачились за свою поведінку.
Представник ПП «ІНФОМІСТ» - ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності, - та відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали обставини, викладені в письмових запереченнях та просили відмовити у позові. Зауважили, що в опублікованій статті не міститься ніяких звинувачень на адресу позивача, а міститься лише інформація щодо висвітлення спору між позивачем та ОСОБА_4 з приводу права власності на магазин, який перебуває у центрі міста Черкаси. Публікація такої статті обумовлена суспільним інтересом до подій, що відбувались навколо такого магазину, і здійснена з ініціативи авторів статті ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_7, який діє на підставі угоди, - також заперечили проти позову. ОСОБА_4 пояснив, що до нього звернулись журналіст з пропозицією надати коментар щодо подій, чому припинив роботу магазин, який належав йому. В якості коментаря він направив на адресу редакції ПП «ІНФОМІСТ» копію його звернення до правоохоронних органів з приводу незаконного заволодіння належним йому майном та копію ухвали слідчого судді про накладення арешту на таке майно. Зазначена інформація була опублікована без його згоди. Зауважив, що він особисто не порушував прав та інтересів позивача, а тому не може відповідати по даному позову. Просив відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення з нього коштів на відшкодування позивачу моральної шкоди.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на теперішній час існує цивільно-правовий спір щодо права власності на майно у вигляді 63/100 часток нежитлових приміщень магазину «Юність» загальною площею 706,2кв.м., що розташований за адресою: бул. Шевченка, 224/вул. Дашкевича, 30, м. Черкаси, - оскільки ОСОБА_4 оспорює правочин з набуття ОСОБА_1 зазначеного обєкту у власність.
11.11.2016р. ОСОБА_4 звернувся до правоохоронних органів із заявою, в якій зазначив, що належна йому частка приміщення магазину «Юність» вибула з його володіння внаслідок неправомірних дій інших осіб, що мають ознаки кримінального правопорушення.
На початку листопада 2016р. магазини одягу, що розміщені в приміщенні магазину «Юність», припинили свою роботу у зв'язку з блокуванням вхідних дверей до цих магазинів групою осіб.
Задля з'ясування обставин події зміни власника приміщення магазину «Юність» ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4, як колишнього власника магазину, з пропозицією надання коментаря щодо цієї ситуації, на що отримав від останнього копію його заяви, яка була подана до правоохоронних органів.
ОСОБА_3 у свою чергу звернулась по коментар зазначеної ситуації до ОСОБА_1, який зареєстрований діючим власником частки магазину «Юність».
29.11.2016р. в мережі Інтернет на веб-сторінці ПП «ІНФОМІСТ» було опубліковано статтю «Цінний подарунок чи рейдерство: екс-чиновник судиться з депутатом за приміщення в центрі Черкас (документи)» /а.с.7-23/, в якій автори виклали інформацію, яку повідомили їм ОСОБА_1 та ОСОБА_4.
Зазначені обставини сторони визнають, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК суд вважає їх доведеними.
Натомість позивач вважає, що частина викладеної у статті інформації є недостовірною та такою, що ганьбить його честь і гідність, а тому підлягає спростуванню. До того ж позивач стверджує, що опублікування такої інформації завдає шкоди його правам та інтересам. Тому він звернувся до суду із зазначеним позовом.
Тож спір між сторонами виник внаслідок поширення інформації про фізичну особу в засобах масової інформації, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Законів України від 28.02.1995р. №74/95-ВР «Про інформаційні агентства» (далі Закон №74/95-ВР), від 02.10.1992р. №2657-ХІІ «Про інформацію» (далі Закон №2657-ХІІ), від 22.12.2005р. №3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі Закон №3262-IV) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. ст.94, 277 ЦК, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.
З огляду на «обов'язки та відповідальність», які випливають із прав на свободу вираження поглядів, гарантія ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод стосовно висвітлення питання загального інтересу надається журналістам із застереженням, що вони повинні діяти добросовісно й забезпечити точність та надійність інформації.
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Пленум), під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з ч.2 ст.277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
У п.19 наведеної вище постанови Пленуму судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ст.30 Закону №2657-ХІІ ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
В даному випадку інформація, що викладена в статті «Цінний подарунок чи рейдерство: екс-чиновник судиться з депутатом за приміщення в центрі Черкас (документи)», не є фактичним твердженням її авторів. Інформація, яку вимагає у позові спростувати позивач, є вираженням субєктивної думки ОСОБА_4 і наведена від першої особи з посиланням на джерело її отримання. Зазначена інформація викладена авторами публікації без конкретизації висновків та обвинувального нахилу в бік позивача, образливих чи таких, що принижують честь і людську гідність, відомостей. До того ж у статті відсутні твердження про достовірність такої інформації. Варто звернути увагу, що в противагу викладеній в статті інформації, яку просить спростувати позивач, авторами зазначені і коментарі самого позивача, як учасника спору, який своїми поясненнями спростував субєктивні припущення ОСОБА_4, щодо подій, повязаних із спірними правовідносинами. Отже, викладена у спірній статті інформація, є оціночним судженням, тобто вираженням субєктивної думки і поглядів учасників спору про право власності на нерухоме майно.
За таких обставин інформація, яку просить спростувати позивач, не може вважатись достовірною з огляду на характер та спосіб її викладення, а є лише способом реалізації права на свободу думки і слова, що гарантоване ст.34 Конституції України всім учасникам суспільних відносин, а відтак навіть за відсутності доказів достовірності такої інформації, особи, які відповідальні за публікацію даної статті, на підставі п.3 ч.1 ст.35 Закону №74/95-ВР не несуть відповідальність за її зміст, а отже на них не може бути покладено обовязок щодо спростування такої інформації.
Стосовно доводів позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди, то суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Аналогічні положення є й у міжнародних актах з прав людини. Нормами ЦК кожному гарантується право на повагу до його гідності й честі (ч.1 ст.297); гідність і честь фізичної особи є недоторканними (ч.2 цієї ж статті).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок опублікування оспорюваної статті, було завдано шкоди його честі і гідності, оскільки викладена в такій статті інформація формує у суспільстві думку, що він злочинець. Натомість такі доводи позивача не можна вважати обґрунтованими, оскільки як вже було зазначено вище інформація, що викладена в оспорюваній статті (яку позивач просив спростувати), не може вважатись достовірною, оскільки є оціночним судженням і не направлена на формування у суспільства конкретної думки щодо учасників конфліктної ситуації.
Щодо інших причин, які на думку позивача є підставою для відшкодування моральної шкоди, то суд зауважує, що позивач є публічною особою, оскільки обіймає посаду депутата в органах місцевого самоврядування, а відтак його особистість безумовно викликає підвищений суспільний інтерес. Натомість діяльність публічних осіб має і певні обтяження, оскільки такі особи в більшій мірі піддаються суспільній критиці, ніж звичайні члени суспільства.
Як зазначено в п.21 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009р. №1 при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості.
Зокрема, у Резолюції №1165 Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
З огляду на зміст положень ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004р. на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_9 Європи, а також рекомендаціях, що містяться у Резолюції №1165, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
За таких обставин, висвітлення у засобах масової інформації приватного конфлікту позивача з ОСОБА_4 та публікація субєктивної думки кожного з них щодо суті такого спору є наслідком підвищеної уваги суспільного інтересу до особистості позивача, як публічної особи. Опубліковані від імені ОСОБА_4 коментарі щодо обставин і подій, повязаних із спором, що привернув до себе суспільну увагу, з огляду на їх зміст та спосіб викладення не можна вважати такими, що направлені на приниження честі і гідності позивача.
Не є підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу і дії відповідачів щодо опублікування повного тексту ухвали суду від 12.11.2016р., яка містить відомості, що дозволяють ідентифікувати позивача, як фізичну особу, оскільки відповідно до ст.6 Закону №3262-IV кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.
Отже позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість.
Таким чином, позов не підлягає задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то на підставі ст.88 ЦПК судовий збір, що підлягає сплаті за подання зазначеного позову, необхідно віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_10