Справа №173/1971/16-ц
Провадження №2/173/66/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого - судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (паю),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (паю). В обґрунтування позову посилається на те, що 26 червня 2015 року померла мати позивача ОСОБА_6. після її смерті залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 6,300 га на території Першотравенської сільської ради, яка належала матері на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ДП № 088959, виданого 26 листопада 2001 року. 14 листопада 2008 року мати склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. Після смерті матері позивач дізнався, що 11 грудня 2001 року було укладено договір, згідно з яким мати, ніби то продала вищевказану земельну ділянку ОСОБА_3 Позивач вважає цей договір недійсним з тих підстав, що 18 січня 2001 року був прийнятий Закон України «Про угоди щодо відчуження земельних частко (паїв)», згідно з яким власники земельних частко (паїв) тимчасово не могли укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельних ділянок, або іншим способом відчужувати ці частки (окрім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянко для державних або громадських потреб). так само Земельним кодексом України, який був прийнятий 25 жовтня 2001 року, було введено заборону (мораторій) на продаж земельних ділянок. враховуючи те, що договір суперечить вищевказаним положенням закону, на думку позивача, він є недійсним. На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 11 грудня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Суду пояснили, що про існування спірного договору спадкоємці ОСОБА_6 не знали, вважали, що земельна ділянка в оренді та цим питанням не цікавилися. Про те, що мати отримала кошти за земельну ділянку їм також не було відомо.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували. Представник відповідача суду пояснив, що на час укладення договору не існувало заборони відчуження земельних ділянок, тому договір є дійсним. Окрім того з моменту укладення договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не існувало жодних спорів щодо цієї земельної ділянки. Відповідач весь цей час відкрито користувалася цією земельною ділянкою. Як сама ОСОБА_6 так і її спадкоємці до неї не зверталися. Тому вимоги позивача вважає необґрунтованими.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 6,300 га на території Першотравенської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю ІV-ДП № 088959 (а.с.11) та листом Управління Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року (а.с.12).

11 грудня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 вищевказану земельну ділянку (а.с.15). Договір було нотаріально посвідчено та згідно з витягом з Державного земельного кадастру станом на 10 липня 2015 року власником вказаної земельної ділянки є відповідач.

26 червня 2015 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після її смерті, її син, ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 6,300 га на території Першотравенської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до Першотравенської сільської ради про визнання права власності було відмовлено у звязку з тим, що спірна земельна ділянка не входила до спадкового майна, так як була продана спадкодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року.

Саме цей договір і є предметом оскарження у справі.

В рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, до спірних правовідносин мають застосовуватись нормативно-правові акти, які були чинними на час виникнення правовідносин, а саме на час укладення спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (закон, що діяв на час укладання договору) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на

встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Також ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Дослідивши зміст договору, суд приходить до висновку, що він за своєю формою відповідає вимогам закону, тому підстав для визнання його недійсним з підстав недодержання форми договору у відповідності до ст. 45 Цивільного кодексу Української РСР.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Суд не приймає до уваги твердження позивача та його представників про те, що на момент укладання договору існувала заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення з огляду на таке.

Посилання позивача та його представників на положення Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року (набрав чинності 10 лютого 2001 року), яким було фактично тимчасово, до врегулювання цього питання Земельним кодексом України, було заборонено укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати зазначені частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб, є хибним, оскільки цим законом було встановлено заборону укладання договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв), а не земельних ділянок, як визначено спірним договором.

Земельна частка (пай) фактично є правом на умовну земельну частку без виділення її в натурі, яке відповідно до Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року посвідчується відповідним сертифікатом та дійсно могло бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Отже, предметом спірного договору була саме земельна ділянка, яка була виділена в натурі, та продаж яких не було заборонено на момент укладання договору. Заборона на відчуження землі сільськогосподарського призначення була введена з дати набрання чинності Земельним кодексом України, а саме з 1 січня 2002 року (п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України). А тому підстав стверджувати, що спірний договір не відповідає вимогам закону не має.

Інших підстав для визнання договору недійсним не встановлено.

Також суд звертає увагу на те, що згідно з показаннями свідків ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 (землевпорядника Першотравенської сільської ради) про укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки було відомо в сільській раді, в тому числі. Жодних звернень від ОСОБА_6 як до ОСОБА_7, який фактично обробляв продану земельну ділянку, так і до сільської ради не було. Тобто фактично спору щодо права власності на спірну земельну ділянку з моменту укладення договору, в 2001 році, до самої смерті ОСОБА_6, в 2015 році, не було. Підстав вважати, що укладення спірного договору не відповідало волі ОСОБА_6 також не встановлено.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, а тому позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати, а саме сплачений ним судовий збір, відшкодуванню не підлягають та їх слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10,60, 212-215 Цивільного-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (паю) відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко