У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

за участі: відповідача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Здолбунівського районного суду від 17 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 17 листопада 2016 року Публічному акціонерному товариству "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

На рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що саме з ініціативи відповідача було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 358 КК України. В ході досудового слідства слідчим вилучені та в подальшому втрачені оригінал кредитної справи, в т.ч. і кредитний договір. Тобто цей договір у матеріалах справи відсутній, а місцезнаходження його невідомо.

Позивач не володіє інформацією, на якій стадії знаходиться кримінальне провадження. Такі дані судом не перевірялась, запити до правоохоронних органів не здійснювались, що банк вважав важливим для з'ясування обставин справи і ухвалення законного рішення.

Суд залишив без уваги те, що у висновку судово-почеркознавчої експертизи від 7 травня 2016 року зазначено, що підписи від імені відповідача у заяві ймовірно виконані не ОСОБА_1, а іншою особою. Тобто категоричного висновку про виконання підписів не відповідачем зроблено не було.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові з підстав недоведеності факту укладання сторонами кредитного договору, в порушення вимог ст.ст. 214, 303 ЦПК України суд не врахував те, що в силу ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладено обов'язок доведення того факту, що він не підписував кредитний договір. ОСОБА_1 не оспорює договору та не порушує питання про визнання його недійсним з тих підстав, що він його не підписував.

Судом не перевірено доводів банку про те, що відповідач 26 березня та 9 липня 2007 року виконував умови кредитного договору, частково погашаючи заборгованість за договором. Вважав, що позивачем доведено розмір спірної заборгованості, тоді як відповідач не довів її відсутність.

Крім того, зазначав про порушення судом вимог ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Справа перебувала на апеляційному і касаційному перегляді.

Заслухавши судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору з відповідачем, за невиконання зобов'язань за яким банк вимагає стягнути спірну заборгованість, а також не надано доказів і про отримання ним кредитним коштів.

Як правильно встановлено судом, позивач вказує про те, що 27 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (після зміни найменування - ПАТ КБ "Приватбанк") та ОСОБА_1 на підставі відповідної заяви позичальника укладено кредитний договір. За його умовами банк надав відповідачу кредит у розмірі 200 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписанням даної заяви відповідач підтвердив своє ознайомлення із "Умовами і правилами надання банківських послуг" та "Правилами користування платіжною карткою", в зв'язку з чим йому було відомо про зобов'язання їх виконання.

Вважаючи, що внаслідок прострочення кредитних зобов'язань у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" у розмірі 4 444, 89 доларів США, яка складається з: 1 531, 04 доларів США заборгованості за кредитом, 1 080, 97 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 561, 62 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом, 62, 58 доларів США штрафу (фіксована частина) і 208, 68 доларів США штрафу (процентна складова), у липні 2013 року банк звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення зазначеної заборгованості.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Між тим, слідчим СВ Рівненського відділу поліції Головного Управління Національної Поліції в Рівненській області провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001291 від 25.02.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Про ці обставини свідчить лист Рівненської місцевої прокуратури від 29.12.2015 року №24-15 (а.с. 158).

Згідно з повідомленням Головного Управління Національної Поліції в Рівненській області від 15.01.2016 року №11/В-191 за матеріалами даного кримінального провадження слідчим призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Рівненському Науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (а.с. 159).

Листи-відповіді правоохоронних органів на звернення ОСОБА_1 та вимоги суду з подібним змістом є непоодинокими і містяться в матеріалах даної цивільної справи.

Лише 7 травня 2016 року судовим експертом Рівненського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надано висновок на виконання постанови слідчого СВ Рівненського відділу поліції Головного Управління Національної Поліції України в Рівненській області від 29.12.2015 року.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1.1.-76 від 7 травня 2016 року вбачається, що підписи в графі "Клієнт" навпроти рукописного запису "27.11.2006" та в графі "Платіжну картку і ПІН-код отримав" навпроти рукописного запису "27.11.2006" в заяві від 27 листопада 2006 року ймовірно виконані не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. 198-204).

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Тому за таких обставин судом першої інстанції правильно оцінено висновок експерта у судово-почеркознавчій експертизі, проведеній при розслідуванні кримінального провадження, як об'єктивний і переконливий письмовий доказ, з чим погоджується й колегія суддів.

Даний висновок експерта збігається з поясненнями самого ОСОБА_1, які є послідовними і узгоджуються між собою, та не спростовується іншими матеріалами справи і твердженнями представника позивача. Клопотань про призначення додаткової чи повторної судово-почеркознавчої експертизи сторони не заявляли.

Крім того, ще 6 жовтня 2009 року, тобто задовго до звернення банку з позовом до суду, суддя Рівненського міського суду встановив, що кримінальна справа за ч. 1 ст. 358 КК України порушена за заявою ОСОБА_1, задовольнив подання слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області і розкрив інформацію, яка містить банківську таємницю Рівненською філією Закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" з проведенням виїмки у цій філії кредитної справи про отримання кредиту на прізвище ОСОБА_1 (а.с. 43). Тобто досудове розслідування у справі було ініційоване саме відповідачем, що побічно, разом з іншими даними у справі, вказує про його невинуватість у виникненні кредитної заборгованості на його ім'я.

Натомість будь-яких належних доказів надання відповідачу кредитної картки, відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту на вказану кредитну картку, їх зняття ОСОБА_1 та погашення кредиту саме ним суду не надано.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Норми ст. 614 ЦК України передбачають презумпцію винуватості боржника та покладення на нього обов'язку доводити відсутність своєї вини, однак ОСОБА_1 при вирішенні справи якраз і спростував об'єктивними та переконливими доказами пред'явлені до нього банком матеріально-правові вимоги.

За тих обставин, що відповідні підписи виконані не ОСОБА_1, а іншою особою, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач двічі самостійно здійснював сплату на погашення заборгованості - 26 березня і 9 липня 2007 року обґрунтованими бути не можуть і не свідчать про здійснення такої оплати саме ним, оскільки ці дії могли бути вчинені іншою - заінтересованою у виникненні спірних правовідносин особою.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновок експерта стосовно виконання підписів носять не категоричний характер, а тому не спростовує винуватості ОСОБА_1, на увагу не заслуговують, адже суперечать сукупності перевірених доказів судом.

Покликання автора скарги на недодержання судом норм процесуального права спростовуються таким чином.

Згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв'язання цивільно-правового спору, позивач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" відхилити, а рішення Здолбунівського районного суду від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: