У Х В А Л А

6 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та рішення Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 8 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року, позов ПАТ «Альфа-Банк» задовольнив, стягнув з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 536 тис. 723 грн 65 коп., вирішив питання про розподіл судових витрат.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року залишив без змін.

У лютому 2017 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та рішення Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини другої статті 258 та частини п'ятої статті 261 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На підтвердження своїх вимог заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року, 30 вересня 2015 року, 23 березня та 6 липня 2016 року, а також постанову Верховного Суду України від 10 липня 2007 року, прийняту ним як судом касаційної інстанції, та постанови Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, 10 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 й залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову, суд касаційної інстанції погодився з їх висновком про те, що боржник ОСОБА_4 не виконує належним чином умови кредитного договору щодо своєчасного повернення грошових коштів, отриманих ним у кредит, та процентів за користування такими коштами, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року, 30 вересня 2015 року, 23 березня та 6 липня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення судів попередніх інстанцій, а справи передав на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1825цс15) міститься висновок про правильне застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У постанові від 10 лютого 2016 року (справа № 3-4гс16) Верховний Суд України виклав правовий висновок щодо застосування статті 203, частин першої та третьої статті 215, статті 516 ЦК України.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постанова Верховного Суду України від 10 липня 2007 року не є постановою Верховного Суду України, прийнятою у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 4 частини 1 статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та рішення Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко