АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 28 вересня 1992 року, проте проживає на території іншої держави.

В 1994 році на прохання її дочки, відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований у зазначеній квартирі, з метою працевлаштування у м. Києві.

Посилаючись на те, що з часу реєстрації відповідач в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує та чинить їй перешкоди у користуванні власністю, просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника позивачки, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 28 вересня 1992 року(а.с.8-9).

Встановлено, що ОСОБА_1 не є членом сім'ї позивачки.

Відповідно до матеріалів справи, відповідач є співмешканцем доньки позивачки - ОСОБА_3, яка у спірному жилому приміщенні не зареєстрована і не проживає.

Згідно довідки Центру комунального сервісу № 10.03/960 від 27 червня 2016 року відповідач значиться зареєстрованим за вищевказаною адресою з 09 червня 1994 року (а.с.10).

Відповідно до акту, затвердженого управителем керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва від 09 червня 2016 року, відповідач у спірному жилому приміщенні не проживає (а.с.11).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_1, й будучи зареєстрованим, чинить власниці перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у справі доказів непроживання ОСОБА_1 протягом тривалого періоду часу, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Вказані твердження спростовуються матеріалами справи, у їх сукупності, а також поясненнями самого боржника в судовому засіданні, з яких убачається, що у спірній квартирі він фактично не проживав; що ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання у м. Москва та те, що з 1993 року спірна квартира здається в оренду, а він мешкає разом з ОСОБА_3

За наведених підстав колегія суддів критично оцінює пояснення допитаної судом у якості свідка ОСОБА_3 про мешкання ОСОБА_1 в спірному жилому приміщенні.

Не спростовано матеріалами справи й доводи позивачки про те, що протягом 22 років ОСОБА_1 в утриманні квартири й оплаті комунальних послуг участі не брав.

Здача спірної квартири в оренду підтверджується долученими до справи договорами оренди, останній з яких укладено 16 червня 2015 року зі строком дії з 16 червня 2015 року по 16 червня 2016 року (а.с15-21).

З долученої ОСОБА_1 до апеляційної скарги копії заяви ОСОБА_2 від 30 квітня 2016 року до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві убачається, що у квітні 2016 року після звернення її у суд з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 зламав замки вхідних дверей спірної квартири та поселився у неї (а.с.67).

Вказані обставини підтвердив і сам відповідач, уточнивши, що поселився після того, як дізнався про намір продажу квартири, проте згодом спірне помешкання звільнив.

Необґрунтованими колегія суддів визнає й твердження ОСОБА_1 про звернення у суд з позовом поза волею власниці, яка постійно проживає у м. Москва РФ, з метою продажу квартири й привласнення коштів.

При цьому, колегія суддів виходить зі змісту долучених до справи довіреностей від 04 червня 2016 року та 27 червня 2015 року, виданих ОСОБА_2 (а.с.22,56а) та передбачене положеннями ст.ст. 42, 44 ЦПК України право особи діяти в суді через свого представника.

До того ж, відповідно до змісту довіреності від 27 червня 2015 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 продати належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с.56а).

Окрім цього, матеріали справи свідчать, що позивачка, з метою надання їй правової допомоги, з адвокатом Федаш М.М. 12 червня 2016 року уклала договір про надання правової допомоги № 12/06-16, а 31 січня 2017 року - договір-доручення про надання правової допомоги № 31/01-17, відповідно до яких уповноважила адвоката представляти її права та законні інтереси в суді (а.с.38).

Долучені до справи довіреності та договори про надання правової допомоги є чинними, їх дійсність не спростовано.

Отже, подання у суд позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування належним їй на праві власності жилим приміщенням відбулося за волі позивачки.

Встановлено, що ОСОБА_2 постійно проживає у м. Москва РФ й відповідач не є членом її сім'ї, не веде з нею спільне господарство.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-709цс16 і в силу ст. 370-6 ЦПК України є обов'язковою до застосування судами.

Відповідно до ч. 1. ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи доведено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, не несе витрат по утриманню житла, не є членом сім'ї власника жилого приміщення та не веде з ним спільне господарство, а тому районний суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав до задоволення позову й усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні й розпорядженні належною їй власністю шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі рішення ухвалено з додержанням норм матеріального й процесуального права. Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/21815/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/16092/2016; 22-ц/796/1946/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.