У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Токмак

Суддя Токмацького районного суду Запорізької області Погрібна О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на постійне проживання без згоди батька,

встановила:

До Токмацького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на виїзд дитини за межі України на постійне проживання без згоди батька.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши додані до позову матеріали, вважаю за необхідне залишити позовну заяву без руху, як подану без дотримання вимог, встановлених ст. 119 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог ; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Окрім того, приписами ч.4 ст.119 ЦПК України передбачено, що заява повинна відповідати іншим вимогам, встановлених законом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в Державі Ізраїль та надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Держави Ізраїль за межі України, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 13 Постанови від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог(або загальною сумою).

Позивачем у поданій позовній заяві об'єднано 2 самостійні вимоги немайнового характеру (визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини за межі України у супроводі матері, без згоди батька).

Проте позивачем оплачено судовий збір лише за одну вимогу, в сумі 640,00 грн.

Таким чином, позивач повинна доплатити судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Крім того, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 3 Конвенції Об'єднаних націй Про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, при розгляді судами такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, визначити надання одноразового дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди без визначення країни та проміжку часу, дослідити докази необхідності виїзду дитини за кордон та обґрунтування терміну виїзду (Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.07.2010 року).

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила №57).

Пунктом 3 Правил № 57 (на які посилається позивач) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до пп. 1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі.

В той же час, позивач просить на виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_3, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Держави Ізраїль за межі України, до досягнення дитиною повноліття..

Враховуючи, що повноліття дитина набуває у 18 років, тоді як дозвіл на виїзд потребується дитині яка не досягла 16 років, слід уточнити що розуміється під вимогою «до досягнення нею повноліття».

Окремо слід зауважити, що надання за рішенням суду дозволу на постійний виїзд дитини до досягнення нею повноліття, без згоди батька, суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків одного з батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Також слід зазначити, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою. На підставі ч. 5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Однак позивач не зазначає у позовній заяві та не зазаначає відповідних доказів чи зверталась вона до органу опіки та піклування з питанням про визначення місця проживання дитини. Зокрема у матеріалах справи відсутні посилання на документи від органу опіки та піклування (висновок, рекомендації).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (тобто за існування наявності спору).

Відсутність в позовній заяві, вище вказаних відомостей, а також посилання на докази, якими вони підтверджуються, позбавляє суд можливості встановити чи порушене право або законні інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в порядку цивільного судочинства.

Вважаю за необхідне звернути увагу на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 7 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», відповідно до яких заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК, у зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у поданій заяві повинні не лише міститися вимоги, а й бути викладені обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Зокрема, необхідно зазначити, якими доказами позивач підтверджує відмову відповідача в добровільному порядку надати дозвіл на виїзд дитини, зокрема, у 2016-2017 роках, оскільки рішення Токмацького районного суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон датоване 21 грудня 2015 року та стосується періоду з грудня 2015 року по січень 2016 року. До того ж, згідно з зазначеним рішенням відповідач не заперечував проти тимчасового виїзду дитини за кордон. Будь-яких доказів, що свідчать про відмову відповідача надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України з лютого 2016 року по теперішній час, в позові не зазначені та в доданих до позову копіях документів не містяться.

Також, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дитина постійно проживає з її матір'ю в АДРЕСА_1, однак, жодного доказу на підтвердження вказаних обставин до позову не додано, відсутні довідки з місця проживання дитини, знаходження дитини на утриманні, докази особистої участі позивача в житті дитини.

Також слід зазначити, що в обґрунтування створення умов для постійного проживання дитини разом з матір'ю, в Державі Ізраїль, забезпеченості житлом, позивачем зазначений в позові та доданий договір оренди квартири загальною площею 100 кв.м., яка знаходиться в Ізраїлі, в АДРЕСА_2 (копія договору). Між тим, з зазначеної копії договору вбачається, що строк її дії становить до 31.10.2017 року, даних про наявність у позивача власного чи будь-якого іншого житла, де б на законних підставах могла проживати дитина до досягнення нею повноліття (як зазначено в позові) в Державі Ізраїль, матеріли позовної заяви не містять.

Суддею також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У зв'язку з наведеним, вказані вимоги не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЦПК України позовна заява залишається без руху, зокрема у випадку подання позовної заяви без додержання вимог ст.ст. 119, 120 цього Кодексу або у випадку несплати судового збору.

За таких обставин, вважаю, що позивачем не виконано вимоги ст.ст. 119-120 ЦПК України, тому позовну заяву слід залишити без руху з наданням позивачу 5-ти денного строку на усунення вищезазначених недоліків.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суддя,-

ухвалила:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на постійне проживання без згоди батька, - залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали.

Роз'яснити позивачу, що у випадку невиконання цієї ухвали у встановлений судом строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернена позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: /підпис/

згідно з оригіналом

Суддя: