Справа № 758/8332/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Неганова Н. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Савіцький Я. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов'язання прийняти суму залишкової заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 09.10.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500521131. Відповідно до п.1 кредитного договору цей договір складається з двох розділів, які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, а саме розділ №І «Базові умови кредитування» та розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». За умовами кредитного договору банк надає для споживчих потреб позичальнику кредит в сумі 12 173,38 гривень зі сплатою за користування кредитом 11,99% річних, з терміном повернення кредиту 10.10.2017 року. Згідно з пунктом 2.4 кредитного договору кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування: на рахунок позичальника НОМЕР_2 суми грошових коштів в розмірі 10 011 гривень; на рахунок НОМЕР_1 для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника №006.500521131.111 від 09.10.2014 року - суми 2 162,38 гривень; на рахунок НОМЕР_3 - грошових коштів у сумі, що вказана в п.2.8.5. розділу №1 договору, для оплати комісійної винагороди банку за надання кредиту. Позивачка вважає, що при укладанні кредитного договору порушені її права як споживача. Порушення своїх прав вбачає в наступному. Так, банком були порушені норми частин 2 і 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки працівники банку з умовами кредитування належним чином її не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона, не читаючи через дрібний шрифт, підписала, надіючись на добросовісність працівника банку. Скориставшись необізнаністю позивачки, відповідач навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, не надав позивачці повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу, із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими умови кредитного договору були б роз'яснені позивачці, вона не отримувала, в усній формі ця інформація їй не доводилася, підпис свій про отримання нею такої інформації не ставила. ОСОБА_1 вважає, що відповідач проігнорував вказані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивачка не мала часу детально ознайомитися з кредитним договором за короткий строк, й не могла це зробити фізично через дуже дрібний шрифт тексту кредитного договору. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завіривши в тому, що всі істотні умови договору позивачці роз'яснено, спонукаючи таким чином підписати договір. Це, на думку позивачки, призвело до того, що вона не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності. Також ОСОБА_1 зазначає, що вона документ під назвою розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» взагалі не отримувала, а отже не ознайомлена з його умовами. Позивачка вважає, що банком порушені норми ч. 5 ст. 11 і ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, оскільки несправедливими і незаконними є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за управління кредитними грошовими коштами, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Позивачка також вважає, що пункт 4 кредитного договору прямо суперечить нормам ч. І ст. 61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов'язання, оскільки цим пунктом передбачено фактично за одне правопорушення, а саме прострочення платежу п'ять і більше днів, сплату штрафу двічі відповідно у розмірі 50 гривень та 150 гривень. З огляду на це позивачка вважає, що є підстави для визнання такого пункту договору не дійсним. На думку ОСОБА_1, відповідачем порушені норми п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки в пункті 6 договору зазначено застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди», про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з кредитним договором, та розгляд і вирішення всіх не вирішених сторонами спорів відбувається у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Між тим на час укладення третейського застереження Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому позивачка вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсною. ОСОБА_1 також зазначає, що 09.10.2014 року між нею та ПрАТ «СК «Альфа Страхування» в інтересах ПАТ «Альфа-Банк» укладено комплексний договір добровільного страхування ризиків позичальника №006.500521131.111, яким встановлено сплату страхових сум при добровільному страхуванні від нещасних випадків, при добровільному страхуванні здоров'я на випадок хвороби, при добровільному страхуванні фінансових ризиків, пов'язаних з втратою роботи. При цьому позивачці пояснили в банку, що якщо вона не погоджується на послуги з добровільного страхування, кредит не отримає. Хоча позивачка начебто повідомлена про те, що кредит вона би отримала і без укладення договору страхування, але насправді через дрібний шрифт тексту пропозиції, умов, швидкоплинність процедури розгляду пропозиції та її підписання вона не змогла адекватно і виважено підійти до прийняти рішення при підписанні договору. На думку позивачки, умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона не отримувала від відповідача коштів для оплати такої страховки. Крім цього, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність, оскільки згідно ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Позивачка просить на підставі Конституції України, статей 203, 215, 216, 236, 524, 548 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про банки і банківську діяльність» визнати недійсним кредитний договір №500521131 від 09.10.2014 року та зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» прийняти від неї суму залишкової заборгованості у розмірі 4 358, 12 гривень у термін, що передбачався сторонами для погашення кредиту.

В судове засідання позивачка не з'явилася. Представник позивачки ОСОБА_2 до позову додав клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також заперечення проти позову, в якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частин 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Як встановлено в судовому засіданні, 09.10.2014 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500521131, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 12 173, 38 гривень зі сплатою за користування кредитом 11,99% річних терміном до 10.10.2017 року (а.с.52-55).

В пункті 2.6 вказаного договору сторони погодили порядок повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом та інших платежів за цим договором, зокрема, що повернення здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком №1 до цього договору та його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 7 розділу №1 кредитного договору сторони визначили, що цей договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту підписання сторонами розділу №1 договору та скріплення його печаткою банку. Інші аркуші не потребують додаткового (окремого) проставлення підписів сторін.

У відповідності до частин 2 і 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Позивачка в позові стверджує, що відповідач в порушення норм ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй достовірну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надав документ під назвою «розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». Крім того, вона не мала змоги детально ознайомитися з договором, оскільки оформлення кредиту проходило протягом півгодини, через дрібний шрифт договору вона його не читала і підписала, надіючись на добросовісність працівника банку.

Проте, такі твердження позивачки спростовуються наданими відповідачем доказами.

Так, банком надана анкета-заява на отримання кредиту за підписом ОСОБА_1 (а.с.53). В п. 5 даної анкети позичальник підтверджує, що письмово ознайомлений з інформацією про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, про всі його переваги та недоліки.

Крім того, позивачкою підписаний графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с.54).

Також відповідно до п. 5 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник стверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз'яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього, в дату його укладення; що він в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які оприлюднені на Інтернет-сторінці банку за електронною адресою alfabank.com.ua та які йому роз'яснені і зрозумілі.

Отже, твердження позивачки щодо не надання їй інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту і документу під назвою «розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» не відповідають дійсності.

Щодо відсутності часу на ознайомлення з документами та дрібного шрифту договору, то слід зазначити наступне. Всі документи договору виготовлені єдиним шрифтом й позивачка в разі неможливості його прочитати могла запропонувати виготовити їй документи більшим шрифтом. А щодо часу на ознайомлення з документами, то позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що вона була обмежена у часі працівником банку при укладенні договору.

Пунктом 2.4 кредитного договору передбачено сплату позичальником комісійної винагороди банку.

ОСОБА_1 вважає таку умову договору несправедливою згідно з ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат.

Банківська комісія - це винагорода за здійснення банком банківських операцій. Правова основа комісійної винагороди за банківські послуги - договір, за яким одна сторона - банк - зобов'язується здійснювати банківські операції від свого імені в інтересах клієнтів, які, у свою чергу, беруть на себе зобов'язання за здійснення цих операцій сплачувати на користь банку комісійну винагороду за банківські послуги згідно з банківськими тарифами. Банк відповідає за якість і оперативність здійснених операцій.

Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Отже, умови договору щодо сплати комісійної винагороди банку не суперечать чинному законодавству.

ОСОБА_1 в позові стверджує, що пунктом 4 кредитного договору фактично передбачено за одне правопорушення, а саме прострочення платежу на п'ять і більше днів, подвійну відповідальність - сплату штрафу в розмірі 50 гривень і 150 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За приписами частин 1 і 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Пунктом 4 розділу №1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена розділом №1 цього договору, та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим договором (прострочення платежу) сплатити банку штраф у розмірі 50 гривень за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеному попереднім абзацом цього пункту, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 гривень за кожний випадок допущеного прострочення платежу. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим договором визначені сторонами у розділі №2 цього договору.

Аналізуючи пункт 4 розділу №1 кредитного договору, слід зазначити, що розмір штрафу передбачений за різні порушення договору в залежності від строку, на який позичальником прострочено виконання зобов'язання, відповідно до 5 днів - 50 гривень, а 5 і більше днів - 150 гривень. А тому твердження позивачки про подвійну відповідальність за одне й теж правопорушення є помилковими.

Частиною 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Позивачка в позові вказує на те, що в банку під час укладання кредитного договору їй пояснили, що вона не отримає кредит, якщо не погоджується на послуги з добровільного страхування в конкретній страховій компанії. За цих обставин вона змушена була укласти договір добровільного страхування ризиків позичальника із нав'язаною відповідачем страховою компанією. Ці дії відповідача, на її думку, суперечать ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, 09.10.2014 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Альфа Страхування», вигодонабувач - ПАТ «Альфа-Банк», укладено комплексний договір добровільного страхування ризиків позичальника №006.500521131.111, яким встановлено сплату страхових сум при добровільному страхуванні від нещасних випадків, при добровільному страхуванні здоров'я на випадок хвороби, при добровільному страхуванні фінансових ризиків, пов'язаних з втратою роботи.

Позивачкою не надано суду жодних доказів того, що договір добровільного страхування ризиків позичальника вона уклала на вимогу відповідача, а зі змісту кредитного договору не вбачається, що кредит надається за умови обов'язкового страхування ризиків позичальника. За таких обставин твердження ОСОБА_1 про порушення банком її прав в цій частині є безпідставними.

Підтримуючи позов, ОСОБА_1 також зазначає, що ПАТ «Альфа-Банк» порушило її права, зазначивши у пункті 6 кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

В пункті 6 розділу №1 кредитного договору зазначено, що сторони погодились внести до кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди», про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з кредитним договором, та розгляд і вирішення всіх не вирішених сторонами шляхом переговорів спорів відбувається у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту, який є невід'ємною частиною цієї третейської угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Не можна вважати, що укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в кредитному договорі є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду та не перешкоджає реалізації сторонами права на судовий захист (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Таким чином укладення сторонами третейської угоди не порушує норми статті 55 Конституції України та прав позивачки на судовий захист.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що позивачка на час укладання договору була обізнана щодо умов кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту, підписала кредитний договір, а отже погодилась з його умовами, та отримала свій примірник договору.

Аргументи, викладені ОСОБА_1 у позові в обґрунтування вимог про визнання кредитного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

З огляду на це, підстав для задоволення позову немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 216, 1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 88, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,

суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов'язання прийняти суму залишкової заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н. В. Неганова