Справа № 462/2740/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1136/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П.

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача Сачали О.В., представників відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, представника третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Львівської міської ради, про демонтаж самочинної прибудови та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи ОСОБА_6, про визнання права власності,-

встановила:

У квітні 2014 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2014 року винесено розпорядження про здійснення ОСОБА_3 самочинного будівництва та зобов'язано останнього демонтувати прибудову розміром 2,0 м x 6,0 м на металевих опорах, самочинно влаштовану до квартири АДРЕСА_1 на землях комунальної власності міста. 24 січня 2014 року та 05 березня 2014 року ОСОБА_3 попереджався про добровільне виконання розпорядження від 17 січня 2014 року, однак добровільно не виконав.

Відповідач здійснив самочинне будівництво з порушенням вимог ч. 2 ст. 8, ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до яких передумовою здійснення будівництва є отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад. Постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації від 11 грудня 2013 року ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинене самочинне будівництво.

Враховуючи викладене, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати прибудову розміром 2,0 м х 6,0м. на металевих опорах, самочинно влаштовану до квартири АДРЕСА_1 на землях комунальної власності міста та стягнути з відповідача судові витрати.

Під час розгляду справи 11.06.2014 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву про визнання права власності на самочинне будівництво, в обґрунтування якої покликався на те, що він на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 2013 року є власником квартири АДРЕСА_1. У жовтні 2013 року розпочав капітальний ремонт своєї квартири, оскільки така була у поганому стані, а у листопаді - дотримуючись правил добросусідства, опитавши всіх сусідів та отримавши їх дозволи, почав будувати до своєї приватизованої квартири балкон за власні кошти.

Просив визнати за ним право власності на самочинну прибудову розміром 2,00 х 6,00 м. на металевих опорах до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Львівська міська рада, про демонтаж самочинної прибудови задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 власника квартири АДРЕСА_1 демонтувати прибудову розміром 2,00 х 6,00м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи: ОСОБА_6 про визнання права власності - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_3 - власника квартири АДРЕСА_1, демонтувати прибудову розміром 2,00 х 6,00 м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1, - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Львівська міська рада, про демонтаж самочинно побудованого нерухомого майна скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року оскаржив відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовами ОСОБА_3, вважає що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що позов має формальний характер, оскільки позивач стверджує, що самочинна прибудова влаштована на землях комунальної власності міста, однак на землях міста є лише металеві опори на яких розташована прибудова.

Здійснивши самочинне будівництво він лише покращив свої житлові умови та жодним чином не порушив прав інших осіб, суспільні інтереси та не наніс шкоду землям міста. Крім цього, при будівництві він не порушив норми ДБН.

Вважає, що суд проігнорував його доводи за зустрічним позовом та позбавив можливості довести ті обставини, які мають значення для вирішення справи.

Також, звертає увагу на те, що третя особа ОСОБА_7 та його дружина не змогли довести, в чому полягає порушення їх прав.

Просив рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким у позові Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на те, що рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року скасовано та передано на новий розгляд лише в частині вирішення позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про демонтаж самочинно побудованого нерухомого майна, колегією суддів за правилами ст. 303 ЦПК України оскаржуване рішення в іншій частині не перевіряється.

Задовольняючи позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво з порушенням норм чинного законодавства, відповідно до яких передумовою здійснення будівництва, реконструкції об'єктів містобудування є отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад, зобов'язавши відповідача демонтувати самочинну прибудову до квартири на металевих опорах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що що квартира АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і реєстрацію № 939 від 26.03.2014 року, виданої ЛКП «Сигнівка», в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_6 - дочка та ОСОБА_9 - онука (а.с. 7).

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 ЗК України).

Згідно із ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Разом з тим, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 співвласниками будинку не приватизована, в силу приписів ст. 83 ЗК України є комунальною власністю Львівської міської ради.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації № 12 від 17.01.2014 року відповідача ОСОБА_3 мешканця квартири АДРЕСА_1 зобов'язано в термін до 20.03.2014 року демонтувати прибудову розміром 2,00 х 6,00 м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Згідно із ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

До повноважень районних адміністрацій у галузі будівництва згідно із ухвалою Львівської міської рада «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» № 3704 від 08.07.2010 року належить зокрема, розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.

Відтак, Залізнична районна адміністрація ЛМР, приймаючи розпорядження № 12 від 17.01.2014 року та звертаючись з відповідним позовом, діяла відповідно до наданих повноважень.

Попередженнями ЛКП «Сигнівка» від 24.01.2014 року та 05.03.2014 року з якими відповідач ознайомлений, ОСОБА_3 зобов'язано демонтувати прибудову розміром 2,00 х 6,00 м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Як вбачається із Акту від 21.03.2014 року під час обстеження квартири АДРЕСА_1 встановлено, що Розпорядження Залізничної районної адміністрації № 12 від 17.01.2014 року не виконано та демонтаж не здійснено (а.с. 11).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В свою чергу, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про реагування містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; 2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

Таким чином, під належним дозволом слід розуміти передбачений ст. ст. 35 - 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкта і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Однак позивачем не надано суду доказів про те, що він звертався до органу державного архітектурно-будівельного контролю з повідомленням про початок виконання будівельних робіт.

Не може вважатись належним дозволом на виконання будівельних робіт «Технічні висновки» виконані ПП ОСОБА_10 на замовлення відповідача ОСОБА_3

Крім того, відповідно до ст. 152 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачена можливість переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, лише з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Разом з тим, під час першого розгляду апеляційної скарги для визначення можливості демонтажу прибудови, влаштованої до квартири АДРЕСА_1 призначалась судова будівельно-технічна експертиза, відповідно до висновку якої №1813 від 18.09.2015 року, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, технічна можливість демонтажу прибудови розміром 2,0 х 6,0 м самочинно влаштованої на металевих опорах до квартири АДРЕСА_1 без шкоди будинку в цілому не можлива. Вказана прибудова площею 10,0 кв.м. в цілому відповідає вимогам Державних будівельних норм.

Натомість, невідповідність полягає в невиконанні: п.1.4.1 «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, п.8.14 ДБН В.3.2.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та п.2 Порядку виконання підготовчих робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 466 та ДБН А.2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» в частині проектно - технічної документації. Технічний стан житлового будинку задовільній та не є аварійним.

В свою чергу, в описовій частині висновку експерт зазначив, що повернути в попередній стан будинок та квартиру № 5 технічно неможливо лише із застосуванням «старих» конструкцій, проте в іншій частині зазначає, що проведення демонтажу у визначені етапи можливо із застосуванням спеціальної техніки, яка спричиняє динамічні та механічні коливання, що в свою чергу, може спричинити погіршення технічного стану конструкцій житлового будинку.

Таким чином, колегія суддів оцінюючи матеріали справи та висновок експертизи за правилами ст. 212 ЦПК України, приходить переконання про те, що висновок місцевого суду про задоволення первинного позову є правильним, оскільки відповідач здійснив будівництво без права на виконання будівельних робіт, що встановлено позивачем в акті перевірки, без належної проектної документації, оскільки остання не була погоджена відповідним органом та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

В свою чергу, надані представниками відповідача під час розгляду апеляційної скарги розпорядження Залізничної районної адміністрації ЛМР № 900 від 26.12.2016 року «Про списання житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу Львівського комунального підприємства «Сигнівка»», протокол зборів співвласників будинку АДРЕСА_1 від 22 січня 2017 року, на яких, серед інших, прийнято рішення про визначення управителя будинку, про оформлення майнових прав на земельну ділянку, на якій розташований будинок, а також належні до нього будівлі, про надання дозволу ОСОБА_3 на облаштування веранди біля своєї квартири, не можуть вважатися належними та допустимими доказами отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а також дотримання порядку прийняття спірного об'єкта після реконструкції до експлуатації.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_7 стверджує, що самочинне будівництво відповідача суперечить його інтересам, порушує його права, оскільки погіршило освітлення в квартирі, в свою чергу наведене стороною відповідача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року в частині вирішення позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, з участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Львівська міська рада, про зобов'язання ОСОБА_3, власника квартири АДРЕСА_1, демонтувати прибудову розміром 2,00 х 6,00м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Н.П. Крайник