Ухвала

іменем україни

09 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., ІзмайловоїТ.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в особі представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Золоті Ворота» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» в особі представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Золоті Ворота») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 березня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 02/26Ю, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн із сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення до 24 березня 2011 року.

Неналежне виконання позичальником кредитних зобов'язань призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 18 серпня 2015 року складає 109 874 грн 49 коп, з них: 50 000 грн тіло кредиту, 52 748 грн 76 коп. проценти, 7 125 грн 73 коп пеня за період з 18 серпня 2012 року по 17 серпня 2015 року. Наведену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота» - 109 874 грн 49 коп заборгованості за кредитним договором № 02/26Ю від 25 березня 2008 року облікованої станом на 18 серпня 2015 року, з яких: 50 000 грн - кредит, 52 748,76 грн - проценти, 7 125,73 грн - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року в частині задоволення позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Золоті Ворота»- 109 874 грн 49 коп заборгованості за кредитним договором № 02/26Ю від 25березня 2008 року станом на 18 серпня 2015 року, з яких: 50 000 грн -кредит, 52 748,76 грн - проценти, 7 125,73 грн - пеня. В частині розподілу судових витрат рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2016 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року в частині судового збору, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2008 року, з огляду на наявність між сторонами договірних відносин та не спростованого розміру заборгованості, посилаючись на ст. 1190 ЦК України, зазначивши, що кредитний договір № 02/2610 від 25 березня 2008 року підписаний ОСОБА_5 є наслідком діяльності організованої злочинної групи (в силу обставин, встановлених вироком Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2014 року), то заборгованість за кредитним договором в розмірі 109 874 грн.49 коп. є шкодою, завданою позивачу внаслідок скоєння злочину, а тому ОСОБА_5 є солідарним боржником разом із засудженими ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Скасовуючи рішення районного суду в частині задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що спірний договір не визнано недійсним в судовому порядку, наявність заборгованості за ним не спростована відповідачем, тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом,що 25 березня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 02/2610. за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн. зі сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення до 24 березня 2011 року (а. с. 6-11).

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, що стало підставою для звернення банку до суду із позовом.

Судом встановлено, що з березня 2014 року стягнення за спірним договором було предметом розгляду суду в порядку господарського судочинства, однак у зв'язку із проведенням 15 січня 2015 року державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 ухвалою Господарського суду Івано- Франківської області від 18 серпня 2015 року провадження у справі було припинено (а. с. 19, 125).

Із матеріалів справи вбачається, що у серпні 2015 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» звернулося до суду із позовом до фізичної особи ОСОБА_5 в порядку цивільного судочинства, посилаючись на те, що у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 18 серпня 2015 року за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 02/26Ю утворилась заборгованість у розмірі 109 874 грн 49 коп, з них: 50 000 грн - тіло кредиту, 52 748 грн 76 коп - проценти, 7 125 грн 73 коп - пеня за період з 18 серпня 2012 року по 17 серпня 2015 року (а. с. 12-17).

Із матеріалів справи також вбачається, що Івано-Франківським міським судом розглянуто кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_6 за ст. 191 ч.5, ст. 191 ч. 1. ст. 28 ч. 3, ст. 366 ч. 2, ст. 209 ч. 3 КК України та ОСОБА_7 за ст. 191 ч. 5, ст. 28 ч. 3, ст. 366 ч. 2, ст. 209 ч. 3 КК України, які перебуваючи на керівних посадах філії ПАТ «Банк Золоті Ворота» в м. Івано-Франківську, з метою привласнення коштів банку, шляхом зловживання службовим становищем, службового підроблення, організували стійку організовану злочинну групу (а. с. 31-117).

В ході розгляду кримінальної справи ОСОБА_5 допитаний по справі як свідок (а. с. 97).

Вироком Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2014 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнано винними у скоєнні вищевказаних злочинів та засуджено із призначенням покарання. Крім того, задоволено цивільний позов ПАТ «Банк Золоті Ворота» та стягнуто з підсудних ОСОБА_8 (який перебував на посаді директора філії ПАТ «Банк Золоті Ворота») та ОСОБА_7 (який працював на посаді начальника відділу ПАТ «БанкЗолоті Ворота») в солідарному порядку суму спричиненої злочином шкоди банку в цілому у розмірі 3 883 674 грн 22 коп, в тому числі за спірним договором від 25 березня 2008 року № 02/26Ю (позичальник - ФОП ОСОБА_5) за період з 23 березня 2008 року по 25 квітня 2013 року на суму 135 260,36 грн (а. с. 116 - 117).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що наведені обставини щодо факту укладення ОСОБА_5 кредитного договору від 25 березня 2008 року № 02/26Ю, а також наявного розміру заборгованості підтверджені матеріалами справи та не спростовані стороною відповідача.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу дії ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалюючи нове рішення в цій частині, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки при вирішенні спору суд першої інстанції виходив із застосування ст. 1190 ЦК України щодо солідарної відповідальності боржників, однак вказана норма не підлягає до застосування, оскільки в розумінні наведеної статті передбачена солідарна відповідальність перед потерпілим - осіб, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Є.П. Євграфова

Т.Л. Ізмайлова