Справа № 462/8108/13 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/1076/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3

ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_8 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_9, Львівської міської ради, з участю третіх осіб Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про визнання права власності на гараж «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудову до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1; зобов'язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області зареєструвати за ним право власності на гараж «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудову до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1, зобов'язання ОСОБА_9 надати дозвіл на узаконення ним самовільного будівництва гаражу «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудови до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_9, Львівської міської ради, з участю третіх осіб Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2. - ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що 08 січня 1970 року йому було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 00,06 га в с. Білогорща. Будівництво житлового будинку було здійснено згідно чинного законодавства на той час, внаслідок чого він став власником частини будинку АДРЕСА_1 На вказаній земельній ділянці ним у 2005 році та 2008 році було здійснено будівництво гараж «Л» розм. 5,74х3,63 м. та будівництво прибудови до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» без виготовлення та затвердження проектної документації та без дозволу на виконання будівельних робіт. Для узаконення вищевказаного будівництва відповідно до «Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові» затвердженого рішенням Львівської міської ради № 1224 від 18 листопада 2005 року він звернувся до Львівської міської ради з проектом на відповідність нормативним вимогам здійснення забудови господарських приміщень, металевого та цегляного гаражу і листом СзПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУ МНС України в Львівській області № 3/64 від 10.04.2008 року даний проект було погодженно Також, управління архітектури Департаменту містобудування ЛМР надао відповідь № 3-БП-10890/240/ від 29 травня 2008 року, відповідно до якої не заперечує щодо можливості збереження вищевказаних об»єктів, їх узаконення при умові згоди співвласника будинку ОСОБА_9 Проте, даних обставин не було враховано при ухваленні оскаржуваного рішення. Також зазначає, що суд першої інстанції порушив норми ст. 212 ЦПК України не взявши до уваги факту того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності, однак передана йому у користування для забудови. А тому, будівництвом спірних приміщень не порушувались права Залізничної районної адміністрації ЛМР, територіальної громади, оскільки вказана земельна ділянка використовується за цільовим призначенням. Крім цього, позивач звертає увагу суду на те, що він звертався із позовною вимогою про зобов'язання ОСОБА_9 надати дозвіл на узаконення ним саме самовільного будівництва гаражу «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудови до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1 і тому дана позовна вимога жодним чином не може порушувати права відповідача. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ОСОБА_2. - ОСОБА_3, ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будівництво гаража «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудови до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1 здійснені позивачем самочинно, на земельній ділянці, що є у комунальній власності міста, без погодженого у встановленому законом проекту, без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування та без дозволу на виконання будівельних робіт, а відтак є самочинним будівництвом. Крім цього, позивач не вирішував у позасудовому порядку питання про узаконення самочинного будівництва.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ провадиться за правилами іншого судочинства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.3 ЦПК України). У зв»язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об»єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна , не набуває права власності на нього.

Частина 5 ст. 376 ЦК України передбачає, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до п. 4 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Крім цього, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Верховний Суд України у постанові по справі № 6-130 цс13 від 4.12.2013 р. зазначив, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

У відповідності до п. 4.6, 4.7 Положення про порядок врегулювання питань з самовільного будівництва у м. Львові № 406 від 04 травня 2005 року, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835 фізична або юридична особа, яка здійснює (здійснила) самочинне будівництво, отримавши висновок департаменту містобудування, зобов'язана подати заяву на ім'я голови районної адміністрації відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, з клопотанням про надання дозволу на закінчення самочинно розпочатого будівництва (реконструкції), погодження самочинно здійсненого будівництва. До заяви додаються завірена нотаріально або директором львівського комунального підприємства, що обслуговує житловий фонд, згода співвласників земельної ділянки (житлового будинку) - при наявності таких.

Згідно зі ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується копіями свідоцтв про право приватної власності на житловий будинок, виданим 16.04.1981 р., що ОСОБА_2, ОСОБА_9 належить на праві приватної власності по ? частині житлового будинку по АДРЕСА_1

Як вбачається із постанови по справі про адміністративне правопорушення №1з/121-ф від 12 квітня 2013 року та як вказує сам позивач у позовній заяві, ним протягом 2005 - 2008 років було збудовано гараж «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудову до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» у будинку по АДРЕСА_1, без виготовлення та затвердження проектної документації та без дозволу на виконання будівельних робіт, без дозволу виконавчого органу місцевого самоврядування.

Встановивши, що будівництво гаража «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудови до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1 здійснені позивачем без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування та без дозволу на виконання будівельних робіт, за відсутності дозвільних документів, без розробленого та погодженого у встановленому законом порядку проекту, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що таке будівництво є самочинним будівництвом.

Відповідно до ст. 26 Закону України №2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судами відповідно до законодавства. У зв»язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самовільне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 11, 60 ЦК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його звернення до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єктів самовільного будівництва до експлуатації та відмови у цьому.

Як вбачається з матеріалів справи, побудова гаражу та прибудова до приміщення першого поверху житлового будинку здійснені без відповідних дозвільних документів, з порушенням вимог ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», згідно з якою здійснення робіт без відповідного дозволу на їх виконання вважається самовільним і тягне за собою відповідальність відповідно до чинного законодавства та ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», де зазначено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Побудова гаражу та прибудова до приміщення першого поверху житлового будинку проведена позивачем з порушенням ст. 100 ЖК України, п.п. 1.4.1, 1.4.3, 1.4.5 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного Комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005р., якими передбачено, що переобладнання та перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради відповідно до законодавства.

Як вбачається зі змісту позову, позивач просить визнати за ним право власності на гараж «Л» розм. 5,74х3,63 м. та прибудову до приміщення першого поверху індивідуального житлового будинку «а'-1» на АДРЕСА_1.

Пункт 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачає, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі,що відповідно до ст. 26 Закону України №2780-Х11 спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015 року визнано протиправним та скасовано припис Інспекції ДАБК у Львівській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 09.04.2013 року №30/04-з.

Разом з тим, як ствердили представники позивача, після ухвалення зазначеної постанови, позивач не вирішував питання узаконення самочинного будівництва в позасудовому порядку, не звертався до компетентних державних органів з приводу узаконення самочинного будівництва, відсутність рішення якого чи його відсутність давали суду підстави вважати про наявність спору про право.

Позивач, його представники, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надали суду доказів на підтвердження звернення до компетентного державного органу із заявою про прийняття об»єкта до експлуатації.

Крім цього, позивач, його представники , всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що самочинно збудовані об»єкти відповідають державно - будівельним, архітектурним нормам, санітарним правилам, протипожежним нормам, державним стандартам і правилам, не надали розробленого та затвердженого у встановленому законом порядку проекту будівництва гаража та прибудови до першого поверху житлового будинку по АДРЕСА_1.

Долучений до матеріалів Проект НДІ «Проектреконструкція» на відповідність нормативним вимогам здійсненої забудови господарських приміщень, металевого та цегляного гаража на АДРЕСА_1, не містить висновків, що самочинно збудовані гараж та прибудова до першого поверху житлового будинку відповідають державно - будівельним, архітектурним нормам, санітарним правилам, протипожежним нормам, державним стандартам і правилам, що самочинним будівництвом не порушуються права інших осіб.

Зважаючи на те, що відповідно до ч.5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, ні позивачем, ні його представниками не надано доказів на підтвердження того, що самочинним будівництвом не порушуються права інших осіб, в тому числі, права іншого співвласника житлового будинку ОСОБА_9, зокрема, право на користування присадибною земельною ділянкою, порядок користування якою між ними не встановлений.

З врахуванням того,що суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2. про визнання за ним права власності на самовільно збудований гараж та прибудову до першого поверху житлового будинку, вірною є відмова суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області зареєструвати за позивачем право власності на зазначене самовільне будівництво на АДРЕСА_1.

Зі змісту ст. 3 ЦПК України випливає, що кожна особа має право звернутися до суду лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та потреба в такому захисті виникає тоді, коли зазначені права порушені, не визнаються чи оспорюються іншими особами, натомість позивачем та його представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що він звертався до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області з проханням зареєструвати за ним право власності,

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов»язання до ОСОБА_9 надати дозвіл на узаконення самовільного будівництва, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів, що він у будь - якій формі звертався до відповідача з проханням про надання такого дозволу, однак йому, у будь-якій формі, у цьому було відмовлено.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а тому ОСОБА_9 не може бути обмежений у здійсненні свого права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, і суд чи будь-який інший орган не вправі зобов'язати вчинити будь-які дії чи обмежити власника у вчиненні будь-яких дій стосовно власності особи. Незрозумілим для колегії суддів є і те, яким чином суд повинен зобов»язати ОСОБА_9 надати дозвіл на узаконення самовільного будівництва, і як таке зобов»язання можливо виконати у випадку задоволення судом цієї позовної вимоги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.