Справа № 214/9090/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 лютого 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Горбуновій Л.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 первісно звернувся до суду з позовом до Поштамту-центру поштового звязку №2 Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», остаточно уточнивши який та вказавши відповідачем ОСОБА_5 державне підприємство поштового звязку «Укрпошта» (далі за текстом «УДППЗ») просить: визнати незаконними накази №486 від 29 вересня 2015 року та №2965-к від 30 вересня 2015 року по Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ; поновити його на попередній роботі на посаді оператора Головної каси ЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта"; зобовязати УДППЗ повернути йому належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з УДППЗ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до вирішення справи судом; стягнути з УДППЗ на свою користь моральну шкоду в сумі 20000 грн.

В обґрунтування позову наводить наступне. Він, ОСОБА_1, працював на посаді оператора головної каси ЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта" з березня 2013 року. 24 вересня 2015 року він був обраний головою первинної профспілкової організації Профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2 на установчих зборах підприємства, про що свідчить протокол №1, Свідоцтво №35 від 25 вересня 2015 року про реєстрацію профспілкової організації та підтвердження Міністерства юстиції України від 21 жовтня 2015 року про надання організації статусу юридичної особи та внесення до реєстру об'єднань громадян за № 326 від 21 жовтня 2015 року. 29 вересня 2015 року він, позивач, повідомив начальника ЦПЗ №2 , що відповідно до Конституції України та Закону України «Про профспілки» про створення на підприємстві первинної профспілкової організації Профспілки «ОСОБА_6 належить народу» повідомленням за вих. № 3 від 29 вересня 2015 року. Начальник ЦПЗ №2, проглянувши документи, запропонувала йому, позивачу, посаду начальника цеху механізації, а після його відмови пообіцяла йому проблеми. Так вже 29 вересня 2015 року його ознайомили з наказом №2965-к про припинення трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Наказ та трудову книжку йому під особистий підпис не видали, що вважає грубим порушенням ст. 47 КЗпП України. 30 вересня 2015 року охоронець на прохідній йому повідомив, що є наказ на територію ЦПЗ №2 його, позивача, не пускати. Вимушений був звернутися до адміністрація підприємства щодо надання йому документів через пошту. Відповідач 13 листопада 2015 року №01-07-1479 відмовив у задоволенні його вимоги від 30 жовтня 2015 року про направлення на йог, позивача, адресу належних йому при звільненні документів. Копію наказу № 2065-к та копію трудової книжки отримав після звернення до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовною заявою від 4 листопада 2015 року, що підтверджується ОСОБА_7 № 01.07.1535 від 03.12.2015 року. Крім того, 1 березня 2016 року, під час судового розгляду справи про поновлення на роботі, дізнався про існування наказу №486 від 29 вересня 2015 року начальника Поштамт-центр поштового зв'язку №2 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за скоєння прогулу 25 та 26 вересня 2015 року. З наказом № 486 від 29 вересня 2015 року не згоден , виходячи з наступного. 23 вересня 2015 року він,позивач, (за звичаєм) узгодив з начальником Головної каси Поштамту ЦПЗ № 2 ОСОБА_7 про перенесення з заміною свого вихідного дня на 26 вересня 2015 року , в зв'язку з сімейними обставинами. 24 вересня 2015 року оператор Головної каси ОСОБА_8 повідомила йому, що 25 вересня 2015 року на маршрут плановий відділ запланував виїзд тільки трьох машин. За звичаєм та з метою економії, автоматично відбувається перерозподіл вихідних двох операторів, які не виїжджають на маршрут. Тобто, 25 вересня 2015 року він, позивач, не був задіяний на роботі, в нього був не робочий день. Підставу звільнення, а саме ст. 40 ч.4 КЗпП України вважає, такою, що не відповідає обставинам, так як дійсна підстава звільнення є створення на підприємстві первинної профспілкової організації. З створенням такої організації не була згодна начальник Поштамту - ЦПЗ № 2 ОСОБА_6, і вважала, що ОСОБА_1 вчинив злочин, про що свідчить її звернення - повідомлення від 15 жовтня 2015 року до ГУ МВС України про кримінальне та адміністративне порушення ОСОБА_1 у створенні первинної профспілкової організації на підприємстві без її дозволу. Звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України вважає незаконним, бо відбулося без згоди виборного органу коли відповідно до законодавства така згода повинна бути одержана власником, але не запитувалася ним, тобто з грубим порушенням встановленого порядку відповідно до ч.3 ст.252 КЗпП України, де передбачено звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається виключно за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Вважає, що дії відповідача, незаконне звільнення, порушили його законне Конституційне право на працю, можливість зароблять собі на життя, що привело до моральних переживань, неможливості влаштуватися на роботу, оплатити кредит, втрати спокою.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Крім того, пояснив, що вступив в профспілку 29 вересня 2015 року, знайомився з наказом про звільнення 29 вересня 2015 року, цей наказ підписати не дали, 30 вересня 2015 року на роботу не допустили. 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року на роботі не був, писав про це пояснення, трудову книжку отримати пропонували, заробітну плату отримував через банкомат. Моральна шкода полягає в тому, що він не працює. Заяву до бухгалтерії про утримання членських внесків, як член профспілки, довідку до відділу кадрів, що є членом профспілки, не подавав. Він передавав на підприємство документи про створення профспілки. ОСОБА_7 він, позивач, попереджав про те, що не буде на роботі. Далі уточнив, що став членом профспілки «ОСОБА_6 належить народу» з 24 вересня 2015 року, профспілка зареєстрована 28 вересня 2015 року, про цю реєстрацію повідомляв відповідача 29 вересня 2015 року, особисто про це казав секретарю, здав на підприємство повідомлення про реєстрацію профспілки. 25 вересня 2015 року на роботі не був, його робочий день був до обіду, 24 вересня 2015 року ОСОБА_7 дозволила йому перебувати на вихідному, остання є його начальником. Доповнивши свої пояснення, пояснив, що на підприємстві мається 8 інкасаторів, які працюють з 8 год. 30 хв. до 12 год. 30 хв., а 6 інкасаторів працюють з 16 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., таким чином, дві особи увечері є вільні. Пенсію розвозили з 25 числа по 4 число наступного місяця. За графіком 25 вересня 2015 року повинні були на маршруті працювати він, позивач, та ОСОБА_9 Увечері 24 вересня 2015 року зясувалося, що зранку 25 вересня 2015 року буде лише 3 маршрути, про це повідомила ОСОБА_8 На підприємстві було прийнято, що при скорочені маршрутів, інкасатори відпочивають, це було заведено неофіційно. Він, позивач, звертався до ОСОБА_6 таку практику зробити офіційною, але в цьому йому було відмовлено та він заявив, що буде скаржитися. 28 вересня 2015 року він, позивач, працював, отримав зброю, бронежилет, вийшов на маршрут. Під час роботи маршрути реєстрував він, позивач, табель не відповідає дійсності. ОСОБА_8 не має права складати накази. На зборах профспілки 5 липня 2016 року був, представник Поштамту не був присутнім на цьому засіданні. Заяву про вступ до профспілки він подав 24 вересня 2015 року. Внаслідок того, що не має заробітку, вимушений брати кредит. Далі уточнив, що 26 вересня 2015 року повідомляв ОСОБА_7 про те, що не вийде на роботу, 24 вересня 2015 року остання знала, що 25 вересня 2015 року буде скорочений маршрут. 26 вересня 2015 року він, позивач, був на весіллі, 25 вересня 2015 року перебував вдома, 23 вересня 2015 року попереджав ОСОБА_7 про те, що не буде на роботі 26 вересня 2015 року. Також пояснив, що про своє звільнення повідомив ОСОБА_10 по телефону в день звільнення, заяву про прийняття в члени профспілки писав, кредитний договір уклав в 2013 році, заробітну плату після звільнення ніде не отримував, дізнався про звільнення 29 вересня 2015 року. Копію трудової книжки та копію наказу про звільнення отримав приблизно 5 грудня 2015 року. 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року його, позивача, ніхто не шукав, тому розумів, що ОСОБА_7 дозволила, щоб він 26 вересня 2015 року не виходив на роботу. Якщо б його в ці дні шукали і сказали, що необхідно виходити на роботу, він би приїхав на роботу. 26 вересня 2015 року за нього, позивача, повинен був працювати ОСОБА_11, хто працював насправді, не знає. З 31 січня 2017 року по даний час проходить стажування на посаді охоронця в магазині, заробітну плату не отримує. Нікому не казав, що 4 лютого 2017 року вийде працювати на Поштамт.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила зміст позову.

Представник відповідача ДП, позов не визнала, та пояснила, що 28 вересня 2015 року їй особисто стало відомо про прогули, які вчинив позивач, була складена доповідна записка. Лист про створення профспілки підприємством отриманий був, його надіслали до філії. 25 вересня 2015 року Поштамт працював. Перед звільненням позивача, причину його невиходу на роботу зясовували, від останнього було отримано пояснення, позивач вказав, що був відсутній по сімейним обставинам. ОСОБА_7 не мала права відпускати позивача з роботи. Профспілка «ОСОБА_11 належить народу» була внесена до реєстру 21 жовтня 2015 року. Лист (т. №1, а.с.10) підприємство отримувало, на цей лист була надана відповідь. Крім того, пояснила, що не знає про те, що 24 вересня 2015 року ОСОБА_1 повідомили про те, що 25 вересня 2015 року буде скорочена кількість маршрутів. Не підвереджує того, що існує практика надання відгулу без офіційного оформлення. Накази про скорочення маршрутів видаються, вважає, що скорочення кількості маршрутів не дозволяє працівнику не виходити на роботу. Також пояснила, що у директора Поштамту доручення, яке надає право на звільнення працівників, не мається, але є Колективний договір, з якого вбачається таке право. Не знає про те, щоб Дніпропетровська дирекція в якомусь письмовому вигляді делегувала директору Поштамту право приймати та звільняти працівників. Положення про Поштамт з 2006 року на змінювалося. Наказів по Поштамту стосовно ОСОБА_1 є два: від 29 вересня 2015 року це наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказ від 30 вересня 2015 року це наказ про припинення трудового договору. Наказ від 29 вересня 2015 року ОСОБА_1 не вручався, але останній з цим наказом був ознайомленим. Номер мобільного телефону позивача на Поштамті був відомий. Відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 хтось з керівництва Поштамту в якийсь спосіб розшукував 25 вересня 2015 року або 26 вересня 2015 року.

Також, судом досліджені письмові заперечення представника відповідача, згідно яких, згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Зобовязання виходити на своє робоче місце згідно робочого графіку та виконувати покладені на працівника обовязки виникли у ОСОБА_1 при прийнятті його на роботу та наданні ним своєї згоди виконувати доручену йому роботу сумлінно, за що отримувати щомісяця заробітну плату. Відповідно до вимог ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно доповідної записки начальника Головної каси ОСОБА_7 від 28 вересня 2015 року та табелів обліку використання робочого часу за вересень 2015 року працівників Головної каси Поштамту-ЦПЗ №2, в якій ОСОБА_1 числився оператором поштового звязку 1-го класу, останній повинен був працювати 25 вересня 2015 року з 8:30 год. до 12:30 год. та 26 вересня 2015 р. з 08:30 год. до 19:30 год., але не вийшов на роботу та не виконував своїх трудових обовязків у зазначені дні без поважних причин на те, про що свідчать його власноручно написані письмові пояснення, надані ним на вимогу адміністрації Поштамту-ЦПЗ №2 від 29 вересня 2015 року, про те, що він особисто вирішив недоцільним виходити на роботу. Офіційних документів, щоб підтверджували наявність у ОСОБА_1 поважних причин для невиходу на роботу два дні підряд, до відділу кадрів ОСОБА_1 не надав. Про свої наміри не виходити на роботу 25 та 26 вересня 2015 р. ОСОБА_1 заздалегідь також нікого з підприємства не повідомляв. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗПпП України, необхідно виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогул визначається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад самовільне використання робочого часу, без погодження з власником або уповноваженим ним органом, для вирішення своїх особистих проблем, або залишення роботи до закінчення строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням). 29 вересня 2015 року оператора поштового звязку 1-го класу Головної каси Поштамту-ЦПЗ №2 ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України наказом №486 від 29 вересня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», з яким він був ознайомлений в присутності чотирьох працівників Головної каси 30 вересня 2015 року, від підпису в наказі про ознайомлення з ним ОСОБА_1 відмовився, про що був складений відповідний акт від 30.09.2015 р. в присутності ОСОБА_1 Також, 29 вересня 2015 року адміністрацією Поштамту-ЦПЗ №2 було зроблено запит за вих. № 01-07-1354 до первинної профспілкової організації Поштамту-ЦПЗ №2 з метою зясування питання, чи є ОСОБА_1 членом профспілки та того ж дня отримала відповідь за вих. № 20/37 про те, що ОСОБА_1 на обліку ППО Поштамту-ЦПЗ №2 не стоїть та членські внески від нього не надходять. За даними бухгалтерського обліку Поштамту-ЦПЗ №2, із заробітної платні ОСОБА_1 протягом січня-вересня місяців 2015 року членські внески до будь якої іншої профспілкової організації також не відраховувалися. 30 вересня 2015 року (останньою датою виходу на роботу ОСОБА_1М.) відділом з укомплектування кадрами Поштамту-ЦПЗ №2 було складено наказ №2065-к про припинення трудового договору з оператором поштового звязку 1-го класу ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Цього ж дня, ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про його звільнення та в графі «з наказом ознайомлений» замість свого особистого підпису, власноруч зробив напис: «не згоден» та проставив дату 29 вересня 2015 року, замість «30 вересня 2015 року». Отримати копію зазначеного наказу та своєї трудової книжки, куди був зроблений відповідний запис, ОСОБА_1 відмовився. За даними фактами, в присутності ОСОБА_1 були складені ОСОБА_4 про відмову працівника від підпису у наказі про припинення трудового договору та від отримання копії зазначеного наказу і трудової книжки від 30 вересня 2015 року та вдруге 12 жовтня 2015 року, що не суперечить вимогам ст. 47 КЗпП України. ОСОБА_1 і до цього часу не побажав отримати свою трудову книжку та копію наказу про звільнення, хоча неодноразово (05.10.2015 р., 07.10.2015 р., 09.10.2015 р., 13.11.2015 р.) отримував листи з відділу кадрів про необхідність зявитись та забрати їх з підприємства, з якого він був звільнений. Відповідно до ст. 12 ч. 1, 5 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною. При звільненні, з оператором поштового звязку 1-го класу ОСОБА_1, був вчасно та в повному обсязі проведений розрахунок, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України. Науково-практичний коментар до ст. 47 законодавства України про працю, розяснює що невидача працівникові копії наказу сама по собі не може бути підставою для поновлення на роботі або стягнення середнього заробітку за період від звільнення до працевлаштування або до видачі копії наказу, оскільки у разі неотримання працівником копії наказу про звільнення, на його прохання суд вимагатиме предявлення цього наказу власником. Відповідно до ч. 1 ст. 221 КЗпП України, трудові спори розглядаються: комісіями по трудових спорах та районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Відповідно до ч. 1 п.1.2 ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються та працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу, за винятком спорів працівників. На Поштамті-ЦПЗ № 2 організована діюча комісія по трудових спорах. Згідно зі ст. 224 КЗпП України, комісія по трудових спорах є обов'язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу. ОСОБА_1 до зазначеної комісії з приводу свого звільнення або з інших приводів щодо порушення його трудових прав не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до районного суду у місячний строк з дня видачі трудової книжки, тобто з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом через 2 місяці та 16 днів після того, як достовірно дізнався про те, що він звільнений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогули, а саме 30 вересня 2015 року, про що, як вважає, свідчать вищенаведені факти та долучені до даного заперечення виробничі документи. Наполягає, що таким чином, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після спливу терміну для такого звернення, що встановлений законодавчо. Поважності причин пропуску строку для звернення до суду ОСОБА_1 у своєму позові не навів, клопотання про поновлення строків для звернення до суду, відповідно до вимог ст. 234 КЗпП України, перед судом не заявив. Відповідно до вимог ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. (зі змінами внесеними згідно постанов Пленуму ВСУ № 4 від 01.04.1994 р., № 18 від 26.10.1995 р., № 15 від 25.-5.1998 р.), розяснюється що встановлені ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються судами незалежно від заяви сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові повинно бути відмовлено з цих підстав, так як при пропуску місячного строку заявлені позовні вимоги вважаються безпідставними. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заявлені ОСОБА_1 у суді до відповідача позовні вимоги, до вимог на які позовна давність не поширюється, відповідно до ст. 268 ЦК України, не відносяться. Згідно з ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Крім того, згідно ч.1,3-4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказує, що у своєму позові, позивач не обґрунтував своїх вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, не підтвердив наявності такої шкоди жодним офіційним медичним документом, та не заявив клопотань про необхідність виклику до суду свідків цьому, або проведення медичної експертизи, своїх розрахунків щодо завданої йому моральної шкоди не надав. Науково-практичний коментар до ст. 237-1 КЗпП України дає розяснення щодо порядку відшкодування моральної шкоди, та наголошує на тому, що вищезазначені обставини, позивачем, повинні бути належно доведені. За критеріями визначення розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_12 викладеними в розясненнях та коментарях під редакцією заступника голови Верховного суду України ОСОБА_13 від 2001 року, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати такі критерії: характер моральних страждань; глибину моральних страждань; істотність змушених змін у житті; тривалість негативних наслідків; час, що минув; суспільну небезпеку проступку, що мають умовні коефіцієнти, а також користуватися встановленим мінімумом відшкодування моральної шкоди. Це ж гласить ст. 23 ч. 1-3 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї або її членів сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.2-3 ст. 10 ЦПК України, сторони, якіберуть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повиннадовести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Зазначає, що позивач не був звільнений від обовязку доказування заявлених ним вимог, але до свого позову ОСОБА_1 не долучив медичні довідки (лікарняні, епікриз, тощо) з відповідного медичного закладу або від лікарів - психіатра, невропатолога, психолога, щодо погіршення стану здоровя, розладу психічного стану позивача після його звільнення, щоб вплинули на його емоційний стан чи гідність, та/або пояснення свідків із кола його колег чи членів родини, щодо змін в його емоціональному стані, тощо. Вказує, що жодного з наведених у нормі закону негативного наслідку для позивача підприємство не спричинило своїми діями. Таким чином, з документів, що були надані позивачем до суду, не можливо встановити глибини фізичних та душевних його страждань, наявності погіршення здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації, що унеможливлює прийняття судом справедливого рішення по даній справі. Згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середньомісячного заробітку підлягають задоволенню лише у разі коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або мало місце неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці, що перешкоджало працевлаштуванню працівника. Розрахунок позивачем взагалі не зроблений та не наданий на розгляд суду. За отриманням довідки про свій середньомісячний заробіток ОСОБА_1 до підприємства не звертався. Відповідно до ч. 3 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наполягає, що позовна заява ОСОБА_1 є необґрунтованою та безпідставною.

Як показала у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, позивача знає, стосунки нормальні. Станом на вересень 2015 року працювала на ДП на посаді начальника Головної каси Поштамту, позивач був її підлеглим. ОСОБА_1 був звільнений у звязку з допущеними ним прогулами 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2016 року. ОСОБА_1 погоджував з нею, свідком, що не буде на роботі 26 вересня 2015 року, вона сказала, що про відсутність потрібно написати заяву, такої заяви від позивача не надходило. Вона, свідок, не має права видавати накази, ОСОБА_8 не має права надавати дозвіл не виходити на роботу. Вважає, що позивач не мав права не виходити на роботу. Вона, свідок, має право відпустити з роботи підлеглого з дозволу начальник Поштамту. Позивач акту про невихід на роботу не підписував, про те, що позивач допустив прогули дізналася 28 вересня 2015 року, у понеділок. Акт про неявку позивача на роботу був складений 25 вересня 2015 року. Визнає, що позивач звертався до неї 23 вересня 2015 року з приводу невиходу на роботу. Графік врахування маршрутів дійсно вів ОСОБА_1 Було заведено таким чином, що якщо працівник не задіяний на маршруті, а напередодні цей робітник відпрацював більше норми, то оформлювався відгул. Дійсно є дні, коли оператори на маршрути не виїжджають, облік понаднормової праці веде вона, свідок, далі уточнила, що облік вів позивач, раніш останній писав заяви про надання відгулу. Розпорядження керівника Поштамту про складання акту відносно прогулів позивача, не було. Рішення про скорочення маршрутів приймає керівник Поштамту. 28 вересня 2015 року вона, свідок, сказала позивачу, щоб той підійшов до керівника, знає що ОСОБА_1 в цей день ходив до керівника, остання дозволила надати пояснення 29 вересня 2015 року. Про те, що скорочуються маршрути підлеглих повідомляє вона, свідок, маршрутні накладні складаються напередодні. ОСОБА_8, яка займає посаду оператора, мала право повідомляти про скорочення маршрутів. У ОСОБА_1 напарником на маршруті був ОСОБА_9 Далі показала, що ОСОБА_8 повідомляла, що 25 вересня 2015 року буде 3 маршрути. Повідомляються про це робітники для того, щоб могли підготуватися до роботи та могли повідомити чи вийде він чи інший робітник.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: протокол установчих зборів (т.№1, а.с.5), супровідний лист від 3 грудня 2015 року (т.№1, а.с.6), наказ №2065-к від 30 вересня 2015 року (т.№1, а.с.7, 51), свідоцтво про реєстрацію профспілки (т.№1, а.с.8), повідомлення про внесення до реєстру (т.№1, а.с.9), повідомлення від 29 вересня 2015 року про створення профспілки (т.№1, а.с.10), копія позову (т.№1, а.с.11), повідомлення від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_6 від Дзержинського РВ (т.№1, а.с.12, 199), заява ОСОБА_6 про притягнення до кримінальної відповідальності (т.№1, а.с.13, 198), свідоцтво (т.№1, а.с.34), наказ №486 від 29 вересня 2015 року (т.№1, а.с.44), доповідна ОСОБА_7 від 28 вересня 2015 року (т.№1, а.с.45), пояснювальна (т.№1, а.с.46), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.47), довідка про відсутність заяви про відрахування членський внесків (т.№1, а.с.48), повідомлення профспілки від 29 вересня 2015 року (т.№1, а.с.49), табель обліку робочого часу (т.№1, а.с.50), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.52), повідомлення про отримання трудової книжки (т.№1, а.с.53, 54, 55), акт про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.56), відповідь позивачу від 13 листопада 2015 року (т.№1, а.с.57), витяг з реєстру (т.№1, а.с.70-71), статут УДППЗ (т.№1, а.с.72-84), положення про Дніпропетровську дирекцію УДППЗ (т.№1, а.с.85-100), положення про Поштамт-центр поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.101-107), довідка про середній заробіток (т.№1, а.с.109), акти від 14 січня 2016 року та 16 березня 2016 року про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.110, 111), акт від 25 вересня 2015 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.136), положення про Головну касу Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.139-140), рішення комітету профспілки (т.№1, а.с.165), графік виходу на роботу (т.№1, а.с.169-170), правила внутрішнього трудового розпорядку УДППЗ (т.№1, а.с.171-177), видання (т.№1, а.с.178-187), повідомлення профспілки від 2 жовтня 2015 року (т.№1, а.с.192), заява ОСОБА_1 до профспілки (т.№1, а.с.193), повідомлення (т.№1, а.с.194), довідка про заборгованість по договорам та памятка (т.№1, а.с.195), кредитний договір (т.№1, а.с.196-197), позовна заява (т.№1, а.с.200-202), ухвала суду (т.№1, а.с.203), довідка про членство в профспілці (т.№1, а.с.213), заява позивача від 9 серпня 2016 року на отримання кредиту (т.№1, а.с.217), заява позивача про вступ до профспілки (т.№1, а.с.218), лист-зобовязання (т.№1, а.с.219), Колективний договір (т.№2, а.с.15-20), довіреність (т.№2, а.с.21).

Суд, керуючись вимогами ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, відповідно до ст. 58 ЦПК України, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: протокол установчих зборів (т.№1, а.с.5) свідоцтво про реєстрацію профспілки (т.№1, а.с.8), повідомлення про внесення до реєстру (т.№1, а.с.9), повідомлення від 29 вересня 2015 року про створення профспілки (т.№1, а.с.10), свідоцтво (т.№1, а.с.34), заява ОСОБА_1 до профспілки (т.№1, а.с.193), довідка про членство в профспілці (т.№1, а.с.213), заява позивача про вступ до профспілки (т.№1, а.с.218), належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про створення профспілкового органу, членства позивача у профспілці, обізнаності про ці обставини відповідача.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні лист (т.№1,а.с.6) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про час направлення позивачу копії наказу про звільнення.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: наказ №2065-к від 30 вересня 2015 року (т.№1, а.с.7, 51), наказ №486 від 29 вересня 2015 року (т.№1, а.с.44) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про час та підстави звільнення позивача.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: доповідну ОСОБА_7 від 28 вересня 2015 року (т.№1, а.с.45), пояснювальну (т.№1, а.с.46), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.47), табель обліку робочого часу (т.№1, а.с.50), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.52), акт від 25 вересня 2015 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.136) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про відсутність позивача на роботі, підстав цього, процедури звільнення.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: повідомлення про отримання трудової книжки (т.№1, а.с.53, 54, 55), акт про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.56), відповідь позивачу від 13 листопада 2015 року (т.№1, а.с.57), акти від 14 січня 2016 року та 16 березня 2016 року про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.110, 111) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи вручена позивачу трудова книжка.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні витяг з реєстру (т.№1, а.с.70) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи є відповідач юридичною особою.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: статут УДППЗ (т.№1, а.с.72-84), положення про Дніпропетровську дирекцію УДППЗ т.№1, а.с.85-100), положення про Поштамт-центр поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.101-107) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи є Поштамт підрозділом УДППЗ, чи має директор Поштамту право щодо звільнення робітників.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні довідку (т.№1, а.с.109) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про середній заробіток позивача.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджене у судовому засіданні положення про Головну касу Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.139-140) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про обовязки начальника Головної каси Поштамту, визначення режиму роботи.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджене у судовому засіданні рішення комітету профспілки (т.№1, а.с.165) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи надана профспілковим органом згода на звільнення позивача.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні графік виходу на роботу (т.№1, а.с.169-170) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи повинен був ОСОБА_1 працювати 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні правила внутрішнього трудового розпорядку УДППЗ (т.№1, а.с.171-177, т.№2, а.с.17-20) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про обовязки працівників, обовязків адміністрації, використання робочого часу, можливих підстав звільнення, форм оформлення звільнення.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні довіреність (т.№2, а.с.21) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про те, чи наділена ОСОБА_6 правом звільняти працівників з роботи та застосовувати до них дисциплінарні стягнення.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні повідомлення профспілки від 2 жовтня 2015 року (т.№1, а.с.192) та повідомлення (т.№1, а.с.194) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про намагання позивача поновити свої права у досудовий спосіб.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: довідку про заборгованість по договорам та памятку (т.№1, а.с.195), кредитний договір (т.№1, а.с.196-197), заяву позивача від 9 серпня 2016 року на отримання кредиту (т.№1, а.с.217), лист-зобовязання (т.№1, а.с.219) належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування, а саме про наявність у позивача боргових зобовязань.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні Колективний договір (т.№2, а.с.15-16) належним доказом, так як цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про обовязки працівників, встановлення режиму праці та відпочинку.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні копію позову (т.№1, а.с.11), неналежним доказом, так як цей доказ ані прямо, ані непрямо, на стосується предмета доказування по даній справі.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: повідомлення від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_6 від Дзержинського РВ (т.№1, а.с.12, 199), заяву ОСОБА_6 про притягнення до кримінальної відповідальності (т.№1, а.с.13, 198) неналежними доказами, так як ці докази ані прямо, ані непрямо, не стосуються предмета доказування по даній справі.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджену у судовому засіданні довідку про відсутність заяви про відрахування членський внесків (т.№1, а.с.48), неналежним доказом, так як цей доказ ані прямо, ані непрямо, на стосується предмета доказування по даній справі, а стосується уплати членских внесків.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджене у судовому засіданні повідомлення профспілки від 29 вересня 2015 року (т.№1, а.с.49) неналежним доказом, так як цей доказ ані прямо, ані непрямо, не стосується предмета доказування по даній справі, а стосується отримання відповідачем згоди на звільнення позивача в профспілці, членом якої ОСОБА_1 не був.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджене у судовому засіданні видання (т.№1, а.с.178-187) неналежним доказом, так як цей доказ ані прямо, ані непрямо, на стосується предмета доказування по даній справі.

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні: позовну заяву (т.№1, а.с.200-202), ухвалу суду (т.№1, а.с.203) неналежними доказами, так як ці докази ані прямо, ані непрямо, не стосуються предмета доказування по даній справі.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_7, та зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи визнані належними та допустимими докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до переконання про наступне.

Суд вважає достовірним доказом доповідну (т.№1, а.с.45), в якій ОСОБА_7 повідомляє про відсутність позивача на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 та про те, що останній звертався до неї з проханням бути відсутнім в ці дня на роботі. При цьому, суд бере до уваги, що підстав вважати неправдивими викладені в доповідній дані про те, що ОСОБА_1 просив надати такий дозвіл, у судовому засіданні не встановлено.

Оцінюючи пояснення представника відповідача стосовно фактичних обставин справи, суд знаходить ці пояснення достовірними в тій частині, що позивач працював на Поштамті, у визначені графіком, як робочі дні, 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року позивач не був на роботі, у ці дні, знаючи номер мобільного телефону позивача, керівництво не розшукувало позивача, не намагалося зясувати причини відсутності, що у директора Поштамту не мається доручення, яке дає право на звільнення працівників. При цьому суд бере до уваги, що ці пояснення не суперечать іншим матеріалам справи, узгоджуються з тим фактом, що доповідна про відсутність позивача складена ОСОБА_7 28 вересня 2015 року.

Пояснення позивача про фактичні обставини про те, що він працював на Поштамті, що на Поштамті була встановлена практика можливості невиходу на роботу при скороченні маршрутів, що 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року не вийшов на роботу з дозволу свого керівника ОСОБА_7, що у вказані дні його не розшукували, що при висуненні вимоги вийти в ці дні на роботу приїхав би на роботу, суд знаходить достовірними, так як вони узгоджуються з тим визнаним відповідачем фактом, що 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року позивача не розшукували, з тим фактом, що доповідна про відсутність позивача складена ОСОБА_7 28 вересня 2015 року та в цій докладній зазначено, що позивач 23 вересня 2015 року звертався до ОСОБА_7 з проханням дозволити не бути на роботі в зазначені дні.

При цьому суд вважає, що та обставина, що в поясненнях позивача не мається відомостей про те, що він просив дозвіл бути відсутнім на роботі не лише 26 вересня 2015 року, а ще і 25 вересня 2015 року викликані тією обставиною, що позивач міг не запамятати цю обставину і свідчать про щирість його пояснень. Тому в цій частині пояснення позивача, суд при вирішенні справи, не бере до уваги.

Акт від 25 вересня 2015 року про відсутність на робочому місці (т.№1, а.с.136), суд визнає достовірним доказом в частині відсутності позивача на роботі.

В частині того, що позивач був відсутнім на роботі без поважних причин, суд вважає цей доказ недостовірним, так як у судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2015 року позивача не розшукували, не зясовували причини його відсутності. Тому в цій частині даний доказ, суд при вирішенні справи, не бере до уваги.

Доповідну ОСОБА_7 в тій частині, що вона наполягала на тому, щоб позивач написав заяву про надання дозволу бути відсутнім на роботі, суд вважає недостовірною, так як у судовому засіданні поясненнями позивача та поясненнями представника відповідача встановлено, що 25 вересня 205 року та 26 вересня 2016 року позивача ніхто не шукав, доповідна складена лише 28 вересня 2015 року. Тому в цій частині даний доказ, суд при вирішенні справи, не бере до уваги.

Наказ №486 від 29 вересня 2015 року про звільнення в частині відсутності на роботі ОСОБА_1 (т.№1, а.с.44), суд вважає достовірним.

Наказ №486 від 29 вересня 2015 року в частині того, що нікого з керівного складу не повідомив та не вийшов на роботу 25 вересня 205 року та 26 вересня 2016 року самовільно, суд вважає недостовірним. При цьому, суд бере до уваги, що відомості в наказ внесені 29 вересня 2015 року, а доповідну ОСОБА_7 директор поштамту, як це вбачається з її резолюції, датованої 30 вересням 2015 року, отримала після видання наказу. Також суд бере до уваги, що в пояснювальній (т.№1, а.с.46) позивач не зазначав, що не вийшов на роботу самовільно, не вбачається цього також з акту (т.№1, а.с.136), але з доповідної (т.№1, а.с.45) вбачається, що ОСОБА_1 повідомляв свого керівника ОСОБА_7 про бажання бути відсутнім на роботі. Тому, в цій частині даний доказ, суд при вирішенні справи, не бере до уваги.

Суд вважає недостовірним доказом акт від 30 вересня 2015 року (т.№1, а.с.52) про відмову позивача підписати наказ про припинення трудового договору та від отримання трудової книжки, так як в цьому акті зазначено, що ОСОБА_1 відмовився підписати наказ про звільнення та отримати трудову книжку, але в наказі (т.№2, а.с.7) мається власноручно написані позивачем слова «не згоден», що свідчить про підписання ним наказу.

Пояснення представника відповідача щодо фактичних обставин справи, а саме про те, що власноручно написані ОСОБА_1 письмові пояснення свідчать про те, що останній не вийшов на роботу та не виконував своїх трудових обовязків у зазначені дні без поважних причин є недостовірними, так як про неповажність причин ОСОБА_1 в поясненні не зазначав. Також є недостовірними пояснення представника відповідача про те, що про свої наміри не виходити на роботу 25 та 26 вересня 2015 року ОСОБА_1 заздалегідь нікого з підприємства не повідомляв, так як з показань свідка ОСОБА_7 та її доповідної вбачається, а також з наданого 29 вересня 2015 року письмового пояснення ОСОБА_1 вбачається, що він звертався до ОСОБА_7 23 вересня 2015 року з питання невиходу на роботу. Тому в цій частині пояснення представника відповідача, суд при вирішенні справи, не бере до уваги.

Інші, досліджені у судовому засіданні, визнані належними та допустимими письмові докази: протокол установчих зборів (т.№1, а.с.5), супровідний лист від 3 грудня 2015 року (т.№1, а.с.6), наказ №2065-к від 30 вересня 2015 року (т.№1, а.с.7, 51), свідоцтво про реєстрацію профспілки (т.№1, а.с.8), повідомлення про внесення до реєстру (т.№1, а.с.9), повідомлення від 29 вересня 2015 року про створення профспілки (т.№1, а.с.10), свідоцтво (т.№1, а.с.34), пояснювальна (т.№1, а.с.46), акт про відмову підписати наказ (т.№1, а.с.47), табель обліку робочого часу (т.№1, а.с.50), повідомлення про отримання трудової книжки (т.№1, а.с.53, 54, 55), акт про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.56), відповідь позивачу від 13 листопада 2015 року (т.№1, а.с.57), витяг з реєстру (т.№1, а.с.70-71), статут УДППЗ (т.№1, а.с.72-84), положення про Дніпропетровську дирекцію УДППЗ (т.№1, а.с.85-100), положення про Поштамт-центр поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.101-107), довідка про середньомісячну заробітну плату (т.№1, а.с.109), акти від 14 січня 2016 року та 16 березня 2016 року про відмову отримати трудову книжку (т.№1, а.с.110, 111), положення про Головну касу Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ (т.№1, а.с.139-140), рішення комітету профспілки (т.№1, а.с.165), графік виходу на роботу (т.№1, а.с.169-170), правила внутрішнього трудового розпорядку УДППЗ (т.№1, а.с.171-177), повідомлення профспілки від 2 жовтня 2015 року (т.№1, а.с.192), заява ОСОБА_1 до профспілки (т.№1, а.с.193), повідомлення (т.№1, а.с.194), довідка про заборгованість по договорам та памятка (т.№1, а.с.195), кредитний договір (т.№1, а.с.196-197), довідка про членство в профспілці (т.№1, а.с.213), заява позивача від 9 серпня 2016 року на отримання кредиту (т.№1, а.с.217), заява позивача про вступ до профспілки (т.№1, а.с.218), лист-зобовязання (т.№1, а.с.219), Колективний договір (т.№2, а.с.15-20), довіреність (т.№2, а.с.21), суд знаходить достовірними.

Показання свідка ОСОБА_7 в частині того, що позивач був її підлеглим, що погоджував свою відсутність на роботі, що ОСОБА_1 вів графік маршрутів, суд вважає достовірними, так як вони узгоджуються з іншими доказами.

Показання свідка ОСОБА_7 в частині того, що про те, що позивач допустив прогули, дізналася 28 вересня 2015 року, суд вважає недостовірними, так як свідок мала можливість 25 вересня 2015 року встановити факт відсутності позивача на роботі, так як 25 вересня 2915 року був у ОСОБА_7 робочим днем. Тому в цій частині даний доказ, суд при вирішенні справи, не бере до уваги.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України з точки зору достатності і взаємного звязку всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих та достовірних доказів встановлені наступні факти та обставини.

ОСОБА_5 державне підприємств поштового звязку «Укрпошта» є юридичною особою.

Дніпропетровська дирекція УДППЗ є філією цього підприємства, порядок діяльності філії визначений положенням.

Згідно п. 5.1 Положення про Дніпропетровську дирекцію УДППЗ управління дирекцією здійснює директор.

Відповідно до п.5.3.11 цього Положення, директор приймає, переміщує і звільняє з роботи працівників Дніпропетровської дирекції УДППЗ.

Як передбачено п.5.3.12 вказаного положення, директор Дніпропетровської дирекції за необхідності може делегувати керівникам безбалансових виробничих підрозділів право приймання та звільнення з роботи працівників.

Поштамт-центр поштового звязку №2 є безбалансовим виробничим підрозділом Дніпропетровської дирекції УДППЗ, порядок його діяльності визначений Положенням від 12 вересня 2006 року. Згідно п. 1.4. цього Положення, Поштамт здійснює свою діяльність в межах повноважень, наданих йому Дніпропетровською дирекцією УДППЗ і закріплених цим Положенням.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.4.1., 4.4.2. вказаного Положення, управління Поштамтом-центром поштового звязку №2 здійснює начальник Поштамту, який діє від імені Дніпропетровської дирекції у межах повноважень, закріплених цим положенням, видає в межах своєї компетенції накази та розпорядження.

Як передбачено п.4.4.8 згаданого Положення, начальник Поштамту за дорученням директора Дніпропетровської дирекції УДППЗ приймає і звільняє з роботи працівників Поштамту ЦПЗ №2, застосовує до них заходи заохочення, дисциплінарні стягнення.

Станом на вересень 2015 року директор Дніпропетровської дирекції УДППЗ не надавав доручення начальнику Поштамту ЦПЗ№2 приймати і звільняти з роботи працівників Поштамту ЦПЗ№2, застосовувати до них заходи заохочення, дисциплінарні стягнення.

Головна каса Поштамту ЦПЗ №2 є структурним підрозділом Поштамту ЦПЗ №2, яку відповідно до Положення очолює начальник.

Як передбачено п. 1.5 цього Положення, Головна каса забезпечує дотримання маршрутів руху автомобілів для збору понадлімітних залишків готівкових коштів. Згідно п.1.6 цього Положення режим роботи Головної каси визначається в залежності від виконання покладених на неї обовязків по збору понадлімітних залишків з урахуванням часу прибуття з маршруту останньої автомашини. Відповідно до п. 1.4 Головну касу очолює начальник, який відповідно до п.5.2.1. здійснює керівництво, контроль та несе відповідальність за всі ділянки роботи каси.

26 травня 2011 року прийнятий Колективний договір УДППЗ «Укрпошта» на 2011-2015 роки.

Згідно розділу №4 цього Колективного договору, передбачені режим праці та відпочинку, пунктом 4.3 договору визначено, що за згодою між працівником та адміністрацією (у тому числі при тимчасовому зниженні обсягів виробництва з метою збереження робочих місць і кваліфікованих робітників) може встановлюватися режим роботи з неповним робочим днем чи неповним робочим тижнем.

Додатком №4 до вказаного Колективного договору є «Правила внутрішнього трудового розпорядку УДППЗ», яким передбачені, зокрема, права та обовязки працівників, підстави для їх звільнення. Пунктом 2.5 передбачено, що припинення трудового договору з працівником оформлюється наказом адміністрації.

Профспілка «ОСОБА_6 належить народу» зареєстрована Криворізьким міським управлінням юстиції 21 серпня 2009 року.

Станом на вересень 2015 року начальником Поштамту ЦПЗ №2 була ОСОБА_6, начальником Головної каси була ОСОБА_7

ОСОБА_1 з березня 2013 року і станом на вересень 2015 року працював на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

Позивач 23 вересня 2015 року отримав дозвіл від ОСОБА_7 бути відсутнім на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року і 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року позивач був відсутній на роботі.

24 вересня 2015 року позивач подав заяву про вступ до профспілки «ОСОБА_6 належить народу».

24 вересня 2015 року проведені установчі збори первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2.

24 вересня 2015 року ОСОБА_1 обрано головою первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2.

24 вересня 2015 року директор Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» видав довіреність на імя ОСОБА_6, відповідно до п. 3 якого уповноважив її укладати з юридичними та фізичними особами-резидентами України господарські (цивільно-правові) договори, а відповідно до п. 5 уповноважив її укладати з юридичними та фізичними особами договори про надання усіх видів послуг та робіт, на придбання (поставку) товарів та підписувати документи, які повязані з виконанням договорів (угод).

25 вересня 2015 року видано свідоцтво про реєстрацію первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2.

28 вересня 2015 року Криворізьким міським управлінням юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області отримано повідомлення про належність первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2 як організаційної ланки до профспілки «ОСОБА_6 належить народу».

Первинна профспілкова організація профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2 має статус юридичної особи та внесена до реєстру обєднань громадян за №326 від 21 жовтня 2015 року.

25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року керівництво не розшукувало позивача, не зясовувало в нього причини відсутності.

25 вересня 2015 року без отримання пояснень у позивача був складений акт про його відсутність на роботі.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7, як керівник Головної каси зобовязана здійснювати контроль за підлеглими, що згідно п.1.6 «Положення про Головну касу», режим роботи Головної каси визначається в залежності від виконання покладених на неї обовязків по збору понадлімітних залишків з урахуванням часу прибуття з маршруту останньої автомашини, суд приходить до переконання, що остання, виходячи з урахування кількості маршрутів, надала згоду на відсутність позивача 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року на роботі. На користь цього переконання, суд бере до уваги і ту обставину, що ОСОБА_7, як особа, яка здійснює контроль за працівниками, 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року будь яких заходів для зясування причин відсутності ОСОБА_1 на роботі не вчиняла, але мала таку можливість, тоді як при незгоді б на відсутність ОСОБА_1 на роботі, вжила б таких заходів.

28 вересня 2015 року ОСОБА_7 склала доповідну, в якій зазначила про відсутність позивача на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року та вказала, що ОСОБА_1 звертався до неї за дозволом бути відсутнім на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року.

29 вересня 2015 року позивач склав пояснення, в якому зазначив причини відсутності на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року.

29 вересня 2015 року ОСОБА_1 повідомив начальника Поштамту про створення первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2, вказавши, що він є головою первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2.

Начальник Поштамту не звертався до первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2 на отримання згоди на звільнення ОСОБА_1

29 вересня 2015 року начальником Поштамту був виданий наказ №486, згідно якого ОСОБА_1 за вчинення прогулу притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи.

30 вересня 2015 року ОСОБА_7 передала вказану доповідну начальнику Поштамту.

30 вересня 2015 року начальником Поштамту був виданий наказ №2065-к , яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи.

30 вересня 2015 року позивач був ознайомлений з даним наказом.

30 вересня 2015 року був складений акт про відмову позивача підписати наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Копія наказу №2065-к від 30 вересня 2015 року, копія наказу №486 від 29 вересня 2015 року, трудова книжка, позивачу вручені не були.

Після звільнення позивач звертався до відповідача з проханням надати йому копію наказу про звільнення та трудову книжку.

5 жовтня 2015 року, 7 жовтня 2015 року, 9 жовтня 2015 року відповідач направляв позивачу вимоги прибути на Поштамт для ознайомлення з наказом про звільнення отримати трудову книжку.

12 жовтня 2015 року на прохідній Поштамту був складений акт про відмову позивача отримати трудову книжку та наказ про звільнення.

5 грудня 2015 року позивач поштою отримав копію наказу №2065-к від 30 вересня 2015 року та копію трудової книжки.

1 березня 2016 року позивач дізнався про існування наказу №486 від 29 вересня 2015 року.

5 липня 2016 року рішенням комітету профспілки «ОСОБА_6 належить народу», на звернення суду, відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 В обґрунтування цього рішення зазначено, що на підприємстві не існує належного ознайомлення з графіком роботи, так як він коригується щоденно. Також відповідно до вказаного рішення, 25 вересня 2015 року, у звязку з використанням 3 маршрутів, у позивача був вихідний день, невиходи на роботу 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2915 року ОСОБА_1 були узгоджені з адміністрацією.

Після звільнення позивач намагався поновити свої права у досудовий спосіб.

Після звільнення позивач по даний час не працює, заробітну плату не отримує.

Позивач має борги по кредитах, 9 серпня 2016 року звертався за отриманням кредиту.

До даного часу позивач не отримав трудову книжку.

Середньоденний заробіток позивача дорівнює 92 грн. 54 коп.

Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України та КЗпП України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам право на працю, захист від незаконного звільнення.

Стаття 16 ЦК України передбачає такі способи захисту цивільних прав та інтересів як припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 21 КЗпП, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

Як предбачено ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу.

Як врегульовано ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як передбачає ст. 141 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано звільнення.

Згідно ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Як передбачено ч.3 ст.252 КЗпП України, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається виключно за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі; член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Як передбачено ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки.

Згідно ст. 16Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілки легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу; для легалізації профспілок, об'єднань профспілок їх засновники або керівники виборних органів подають заяви; на підставі поданих профспілкою, об'єднанням профспілок документів легалізуючий орган у місячний термін підтверджує заявлений статус включає профспілку, об'єднання профспілок до реєстру об'єднань громадян і видає профспілці, об'єднанню профспілок свідоцтво про легалізацію із зазначенням відповідного статусу; легалізуючий орган не може відмовити в легалізації профспілки, об'єднання профспілок.

Як передбаченост.3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» Міністерство юстиції України та його територіальні органи здійснюють реєстрацію (легалізацію) об'єднань громадян (у тому числі професійних спілок та їх об'єднань).

Відповідно до ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником; орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття; якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, дозвіл на його звільнення дає той профспілковий орган, до якого звернувся роботодавець; рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим; у разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Таким чином, виходячи із змісту ст.ст. 40, 147, 147-1, 235 КЗпП України, при вирішенні даної справи стосовно законності видання наказів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, звільнення ОСОБА_1, поновлення його на роботі, необхідно встановити чи вчинив позивач прогул, чим було надано ним пояснення, чи було застосовано стягнення та чи був звільнений позивач уповноваженим на те власником підприємства органом.

У судовому засіданні встановлено, що позивач був відсутній на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року з дозволу свого безпосереднього керівника, який, згідно ст. 141 КЗпП України та «Положення про Головну касу», повинен був забезпечувати трудову і виробничу дисципліну.Тому, суд приходить до переконання, що позивач не вчинив прогулу.

Також судом встановлено, що позивач склав пояснення, в якому зазначав причини відсутності на роботі та вказав, що в подальшому буде додержуватися письмової форми подання заяви про надання вихідного.

На переконання суду неподання ОСОБА_1 письмової заяви про надання вихідного, не спростовує факту отримання ним дозволу бути відсутнім на роботі, а містить лише ознаки дисциплінарного проступку, повязаного з порушенням належної форми отримання такого дозволу.

Таким чином, оскільки позивач не вчинив прогулу, підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення та звільнення, не було.

Як передбачено ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій; представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи; філії та представництва не є юридичними особами; вони діють на підставі затвердженого нею положення.

Судом встановлено, що Дніпропетровська дирекції УДППЗ є філією УДППЗ підприємства, згідно п. 5.1 Положення про Дніпропетровську дирекцію УДППЗ управління дирекцією здійснює директор, відповідно до п.5.3.11 цього Положення, директор приймає, переміщує і звільняє з роботи працівників Дніпропетровської дирекції УДППЗ, а п.5.3.12 вказаного положення передбачено, що директор Дніпропетровської дирекції за необхідності може делегувати керівникам безбалансових виробничих підрозділів право приймання та звільнення з роботи працівників.

Судом встановлено, що Поштамт-центр поштового звязку №2 є безбалансовим виробничим підрозділом Дніпропетровської дирекції УДППЗ, порядок його діяльності визначений Положенням від 12 вересня 2006 року; відповідно до пунктів 4.1., 4.4.1., 4.4.2. вказаного Положення, управління Поштамтом-центром поштового звязку №2 здійснює начальник Поштамту, який діє від імені Дніпропетровської дирекції у межах повноважень, закріплених цим положенням, видає в межах своєї компетенції накази та розпорядження, відповідно до п.4.4.8 згаданого Положення, начальник Поштамту за дорученням директора Дніпропетровської дирекції УДППЗ приймає і звільняє з роботи працівників Поштамту ЦПЗ №2, застосовує до них заходи заохочення, дисциплінарні стягнення.

Таким чином, з аналізу вказаних норм Положення вбачається, що начальник Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ для набуття повноважень звільняти робітників та застосовувати до них дисциплінарні стягнення, видавати про це відповідні накази, мав отримати доручення директора Дніпропетровської дирекції УДППЗ, але такого доручення не отримував. Таким чином, застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 та його звільнення вчинено шляхом видання наказів особою, яка не була уповноважена на ці дії.

При цьому, суд враховує, що пунктом 2.5 «Правил внутрішнього трудового розпорядку УДППЗ», передбачено, що припинення трудового договору з працівником оформлюється наказом адміністрації. На переконання суду, даний пункт встановлює лише конкретну форму припинення трудового договору, але не спростовує вимог п.4.4.8 згаданого «Положення про Поштамт ЦПЗ№2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ» та не надає прав начальнику Поштамту за відсутністю необхідного доручення застосовувати до працівників дисциплінарні стягнення та звільняти їх.

Також суд бере до уваги, що у пунктах 3 та 5 виданої 24 вересня 2015 року директором Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» довіреності зазначено, що ОСОБА_6, уповноважена укладати з юридичними та фізичними особами-резидентами України господарські (цивільно-правові) договори, а також укладати з юридичними та фізичними особами договори про надання усіх видів послуг та робіт, на придбання (поставку) товарів та підписувати документи, які повязані з виконанням договорів (угод). Зважаючи на те, що пунктом 4.4.8 «Положення про Поштамт ЦПЗ№2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ» прямо та беззаперечно передбачена необхідність надання директором Дніпропетровської дирекції УДППЗ начальнику Поштамту доручення на прийом та звільнення з роботи працівників Поштамту, застосування до них заходів заохочення, дисциплінарних стягнень, але в довіреності не зазначено про те, що ОСОБА_6 уповноважена звільняти з роботи працівників Поштамту, застосовувати до них дисциплінарні стягнення. На переконання суду, вказані положення довіреності, не наділяють ОСОБА_6 правом застосовувати до працівників дисциплінарні стягнення та звільняти їх з роботи. При цьому, суд виходить з того, що за своїм змістом повноваження, визначені пунктами 3 та 5 довіреності, стосуються господарської діяльності Поштамту, зазначені на виконання вимог п.1.4 Положення. Даний висновок суду узгоджується з поясненнями представника відповідача у судовому засіданні, в яких остання визнала, що у директора Поштамту доручення, яке дає право на звільнення працівників, не мається, вказавши при цьому, що на її думку таке право вбачається з Колективного договору.

Також для правильного вирішення справи, виходячи із змісту ст. 252 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»необхідно встановити чи були роботодавцем дотримані обовязки щодо отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, на розірвання трудового договору з працівникомякий також є членом виборного профспілкового органу, чи надавалася згода на звільнення, а в разі ненадання згоди на розірвання трудового договору чи було таке рішення обґрунтованим.

Як встановлено судом, 24 вересня 2015 року позивач подав заяву про вступ до профспілки «ОСОБА_6 належить народу», а тому з цього часу, згідно ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»,став членом цієї профспілки. 24 вересня 2015 року проведені установчі збори первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2, ОСОБА_1 обрано головою первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2, тобто він на момент застосування дисциплінарного стягнення та звільнення був членом виборного профспілкового органу. 25 вересня 2015 року видано свідоцтво про реєстрацію первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2, 28 вересня 2015 року Криворізьким міським управлінням юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області отримано повідомлення про належність первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2 як організаційної ланки до профспілки «ОСОБА_6 належить народу». Таким чином, первинна профспілкова організація профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2, була легалізована відповідно до вимог ст. 16Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», та вимог ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців».

На переконання суду, внесення первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_6 належить народу» Центру поштового звязку №2 до реєстру обєднань громадян за №326 від 21 жовтня 2015 року, не спростовує її легалізації з дати подання відповідної заяви з 28 вересня 2015 року.

Також судом встановлено, що позивач про своє членство в профспілці та про те, що є членом виборного профспілкового органу повідомив належним способом керівництво Поштамту.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що до звільнення ОСОБА_1 необхідно було отримати згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, але цього зроблено не було.

Під час розгляду справи 5 липня 2016 року рішенням комітету профспілки «ОСОБА_6 належить народу», на звернення суду, відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 В обґрунтування цього рішення зазначено, що на підприємстві не існує належного ознайомлення з графіком роботи, так як він коригується щоденно. Також, відповідно до вказаного рішення, 25 вересня 2015 року, у звязку з використанням 3 маршрутів, у позивача був вихідний день, невиходи на роботу 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року ОСОБА_1 були узгоджені з адміністрацією.

Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі 1 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та надавати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України є одним з доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення) не можна визнати правильним.

Беручи до уваги вказаний висновок, суд, перевіривши рішення профспілкового комітету, вважає, що це рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є належним чином обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, містить посилання на відповідні норми КЗпП України, а тому повинно бути прийнято судом до уваги при вирішенні справи.

Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання, що дисциплінарне стягнення та звільнення ОСОБА_1 були вчинені всупереч вимогам законодавства, так як останній не допустив прогулів, накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та про звільнення видані не уповноваженою на то особою, розірвання трудового договору вчинено без згоди профспілкового комітету, який під час розгляду справи обґрунтовано відмовив у надання такої згоди. Таким чином, у судовому засіданні встановлені підстави для визнання незаконними як наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, так і наказу про його звільнення.

Стаття 235 КЗпП України прямо зобовязує суд поновити на попередній роботі працівника, який був звільнений без законної підстави. Тому, встановивши, що позивач звільнений без законної підстави, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 повинен бути поновлений на попередній роботі на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

Відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача. Тобто, за змістом даної норми Закону наказ або розпорядження про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника видається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

У судовому засіданні не встановлено, що для видачі наказу про поновлення ОСОБА_1 маються перешкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Судом встановлено, що позивач підлягає поновленню на роботі. Час вимушеного прогулу з 1 жовтня 2015 року по 6 лютого 2017 року дорівнює 494 дні, тому сума середнього заробітку дорівнює 45714 грн. 76 коп. (92 грн. 54 коп. помножити на 219 днів).

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, відшкодовується грішми, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязана з розміром цього відшкодування.

Суд переконаний, що позивачу завдана моральна шкода внаслідок незаконних дій УДППЗ щодо його звільнення з роботи. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.23 ЦК України, суд приймає до уваги грубий характер порушень, допущених відповідачем, ступінь вини відповідача, зміни в звичайному способі життя позивача, який був позбавлений можливості працювати, докладав зусиль для досудового вирішення справи, вимушений був отримувати кредит та з урахуванням розумності та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди дорівнює 7500 грн. 00 коп. При цьому, суд враховує, що у судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, на яку позивач посилається в обґрунтування розміру моральної шкоди, як неможливість влаштуватися на роботу.

Згідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичний особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Моральну шкоду в сумі 7500 грн. 00 коп. ОСОБА_1 зобовязаний відшкодувати відповідач.

Як передбачено ст. 48 КЗпП України, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів.

Дійшовши висновку про те, що позивач підлягає негайному поновленню на роботі, суд вважає, що трудова книжка позивача має знаходитися у відповідача, який зобовязаний видати наказ або розпорядження про поновлення ОСОБА_1 на роботі та внести відповідний запис до його трудової книжки, а тому підстав для її повернення, не вбачає.

Твердження представника відповідача, що ОСОБА_1 порушив правила звернення до суду, оскільки не звертався до комісії по трудових спорах, суперечить вимогам ст.232 КЗпП України, а тому суд ці заперечення не враховує.

Суд вважає, що позивач обґрунтовано, відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України звернувся до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права на працю, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Також суд вважає, що з позовом про повернення трудової книжки позивач звернувся необґрунтовано.

Таким чином, вислухавши пояснення позивача, представника позивача , пояснення представника відповідача, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд переконаний, що задоволення позовних вимог позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, буде відповідати такому, передбаченому ст.1 ЦПК України, завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ.

Суд, діючи відповідно до вимог ст.367 ч.1 п.4 ЦПК України допускає рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі до негайного виконання.

Суд, діючи відповідно до вимог ст.367 ч.1 п.4 ЦПК України допускає рішення в частині стягнення заробітку за один місяць, в сумі 2776 грн. 20 коп. (92 грн. 54 коп. середньоденного заробітку помножити на 30 днів) до негайного виконання.

Представник відповідача подала до суду заяву, в якій просить застосувати позовну давність та відмовити ОСОБА_1 у позові у повному обсязі. При цьому вказує, що 17 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду м. Кривого Рогу з позовною про визнання незаконним наказу № 2965-к від 30.09.2015 р. про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 гривень. 23 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою позовною заявою про визнання незаконними наказів начальника Поштамту-ЦПЗ №2 № 486 від 29.09.2015 р. та про припинення трудового договору № 2065-к від 30.09.2015 р.; про поновлення його на роботі на посаді оператора головної каси Поштамту-ЦПЗ № 2; про зобов'язання УДППЗ "Укрпошта" повернути йому трудову книжку - оформлену належним чином; про стягнення з УДППЗ "Укрпошта" на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу до вирішення справи судом; про стягнення з УДППЗ "Укрпошта" на його користь моральної шкоди у сумі 20 000 гривень. Вказує, що в матеріалах цивільної справи містяться документи, що вказують на те, що ОСОБА_1 був звільнений за прогул 30.09.2015 р. - останнім робочим днем. Науково-практичний коментар до п. 4 ч. 1 ст. 40 законодавства України про працю, роз'яснює що у випадках самовільного залишення роботи звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідачем по справі було надано на розгляд суду належним чином завірені копії ОСОБА_4 від 30.09.2015 р. про відмову оператора поштового зв'язку 1-го класу Головної каси Поштамту-ЦПЗ № 2 ОСОБА_1 від підпису в наказі про припинення трудового договору № 2065-к від 30.09.2015 р. та від отримання копії зазначеного наказу і своєї трудової книжки; ОСОБА_4 про відмову працівника, якого було звільнено отримати свою трудову книжку від 14.01.2016 р., від 16.03.2016 р. (ОСОБА_4 долучено до матеріалів справи). Науково-практичний коментар до ст. 47 законодавства України про працю, роз'яснює що невидача працівникові копії наказу сама по собі не може бути підставою для поновлення на роботі або стягнення середнього заробітку за період від звільнення до працевлаштування або до видачі копії наказу, оскільки у разі неотримання працівником копії наказу про звільнення, на його прохання суд вимагатиме пред'явлення цього наказу власником. Науково-практичний коментар до ст. 49 законодавства України про працю роз'яснює, що доказом на підтвердження відмови працівника є ОСОБА_4, складений за підписом кількох осіб на підтвердження відмови працівника дати пояснення (по аналогії), одержати трудову книжку, тощо. До матеріалів справи долучені чотири листа з відділу кадрів підприємства поштою надіслані останнім на адресу звільненого працівника ОСОБА_1 від 05.10.2015 р., 07.10.2015 р., 09.10.2015 р., 13.11.2015 р. про необхідність отримання ним своєї трудової книжки у зв'язку із його звільненням з підприємства. На доказ отримання цих листів ОСОБА_1, до матеріалів справи долучені належним чином завірені копії рекомендованих повідомлень про вручення зазначених вище поштових відправлень ОСОБА_1, але він так і не з'явився до відділу кадрів для отримання своєї трудової книжки. Відповідно до ст. 12 ч. 1,5 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи с добросовісною та розумною. Науково-практичний коментар до ст. 43 законодавства України про працю роз'яснює, що наслідки порушення правила про необхідність одержання попередньої згоди профспілкового органу на звільнення працівника є несуттєвими. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення виплатити працівнику всі належні від підприємства суми. Науково-практичний коментар до ст. 116 законодавства України про працю роз'яснює, що днем звільнення вважається останній день роботи. У день звільнення працівникові нараховуються суми належні до виплати, а саме заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки. 30.09.2015 р. підприємством було здійснено належні розрахунки з працівником і ОСОБА_1 отримав належний йому розрахунок в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участі, у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Той факт, що ОСОБА_1 стало достовірно відомо про його звільнення з роботи 30.09.2015 р. за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, також підтверджує лист в.о. голови профспілкового комітету "ОСОБА_6 належить народу" ОСОБА_14 від 02.10.2015 р. за вих. №422, що був адресований директору Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта", в якому йдеться про звернення ОСОБА_1 від 01.10.2015 р. до профспілкової організації "ОСОБА_6 належить народу" з приводу його звільнення 30.09.2015 р. з роботи. Зазначені документи, а також відповідь Дніпропетровської дирекції від 04.11.2015 р. на звернення, в належно завірених копіях, додаються до даної заяви. В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив суду, що його було звільнено з роботи 30.09.2015 р. за те, що він вирішив утворити профспілкову організацію на підприємстві, тому коли він не вийшов на роботу 25.09.2015 р., так як вважав, що у зв'язку із зміною маршрутів, йому з ранку до обіду нічого буде робити на роботі, а також не вийшов на роботу 26.09.2015 р., оскільки самостійно домовився з іншим працівником підмінити його на роботі, його звільнили за прогули, з чим він не згодний, трудову книжку відмовився отримувати, так як вважає, що його звільнення є незаконним, розрахункові кошти отримав в строк в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В наказі про припинення трудового договору з ОСОБА_1 № 2065-к від 30.09.2015 р., останній в графі "З наказом ознайомлений" власноруч здійснив напис "не згоден" та проставив дату "29.09.2015 р.", замість 30.09.2015 р., що також свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про своє звільнення з роботи за прогул саме 30.09.2015 р., в останній його робочий день на підприємстві, оскільки 29.09.2015 р. такого наказу ще не існувало. Згідно з ч. 1 ст. 253 ЦК України, перебіг строку, визначеного актами цивільного законодавства (у тому числі Кодексом законів про працю України) для звернення до суду починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору (у справах про звільнення) безпосередньо до райсуду в місячний строк з дня вручення копії наказу або видачі трудової книжки. При цьому відповідно до науково-практичного коментаря до ст. 233 КЗпП України, вручення копії наказу або видача трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб'єктивних трудових прав, оскільки дізнатися про одне й те ж саме неможливо. Наполягає, що перебіг строку встановленого законодавчо для звернення до суду для вирішення трудового спору за позовом ОСОБА_1 розпочався з 01.10.2015 р. та сплив ще 01.11.2015р. Згідно з ч. 2 ст. 70 ЦПК України, строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вважає, що ОСОБА_1 таке право втратив, оскільки звернувся до суду з позовом лише через 2 місяці та 6 днів після того, як достовірно дізнався про своє звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогули, про що свідчать всі вищенаведені факти та долучені до даної справи виробничі документи Поштамту-ЦПЗ № 2, в якості письмових доказів. Поважності причин пропуску строку для звернення до суду, ОСОБА_1 у своєму позові не навів, клопотань про поновлення строків для звернення до суду відповідно до вимог ст. 73 ЦПК України, ст. 234 КЗпП України, перед судом не заявив. Згідно зі ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вказує, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, на підставі ст.268 ЦК України, до вимог, на які позовна давність не поширюється, не відносяться. З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише через 2 місяці 6 днів після звільнення, тобто з запізненням на 1 місяць 6 днів, без поважних на те підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки (пені), тощо).

Суд вважає, що заява про застосування наслідків спливу позовної давності є необґрунтованою. При цьому, суд виходить з наступного. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору (у справах про звільнення) безпосередньо до райсуду в місячний строк з дня вручення копії наказу або видачі трудової книжки. Таким чином, законодавець встановив для трудових спорів спеціальну позовну давність, яку скоротив до 1 місяця. Разом з тим, законодавець беззаперечно повязав початок перебігу строку позовної давності по трудовим спорам з такою подією, як вручення копії наказу або трудової книжки. При цьому, законодавець в цій нормі настільки ясно виклав свою думку стосовно початку перебігу цього строку, що будь-якого коментування, вона не потребує. На переконання суду, скоротивши строк для звернення до суду з приводу вирішення трудового спору, законодавець повязав початок перебігу з фактом отримання або копії наказу або трудової книжки виходячи з того, що лише ознайомлення з наказом не надає працівнику можливості правильно визначитися чи є таке звільнення законним, так як подія звільнення безумовно викликає у особи певний негативний емоційний стан, в силу якого вона значною мірою позбавлена правильно оцінити обставини, підстави та обґрунтованість звільнення. Тому, на переконання суду, факт ознайомлення з наказом про звільнення не звільняє працедавця від обовязку вручити працівнику копію наказу.

Також, суд вважає, що відмова позивача підписати наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не звільняє відповідача від обовязку вручити копію цього наказу позивачу в будь-який інший спосіб, зокрема, направити поштою. Відмова позивача, висловлена на прохідній Поштамту, отримати трудову книжку та наказ про звільнення, не звільняла відповідача від обовязку вручити копію цього наказу позивачу в будь-який інший спосіб, зокрема, направити поштою.

Позивач отримав копію наказу №2965-к від 30 вересня 2015 року про розірвання трудового договору 5 грудня 2015 року, звернувся до суду з позовом 17 грудня 2015 року, тобто не пропустив встановлений ст.233 КЗпП України строк.

Про існування наказу №486 від 29 вересня 2015 року позивач дізнався 1 березня 2016 року і доповнив позовні вимоги 23 березня 2016 року, також без порушення встановленого ст.233 КЗпП України строку.

Згідно ст. 88 ЦПК України на користь держави належить стягнути Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» судовий збір в сумі 4480 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст.3, 43 Конституції України, ст.ст.15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст.21, 40, 43, 48, 141, 147, 147-1, 232, 235, 237-1, 252 КЗпП України, ст.ст.1, 7, 16, 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», ст.65 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1, 10, 11, 88, 155, 208, 210, 212-215, 367 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» задовольнити частково.

Визнати накази Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» №486 від 29 вересня 2015 року та №2065-к від 30 вересня 2015 року незаконними.

Поновити ОСОБА_1 на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45714 грн. 76 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» моральну шкоду в сумі 7500 грн. 00 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь держави з Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» судовий збір в сумі 4480 грн. 00 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» та стягнення на користь ОСОБА_1 з Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2776 грн. 20 коп. - допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов