У х в а л а

іменем україни

13 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 18 квітня 2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційним банком (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір у вигляді кредитної не відновлювальної лінії, згідно з умовами якого банк надав їй грошові кошти у розмірі 216 000 доларів США для придбання квартири, а також 43 216, 32 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п. п. 2. 1. 3, 2. 2. 7. вказаного договору, на строк з 18 квітня 2007 року по 18 квітня 2027 року зі сплатою за користування кредитом 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

На забезпечення належного виконання умов кредитного договору цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що їй не було надано повної інформації про умови кредитування, кредитний договір не містить сукупної вартості кредиту, розпису детальної вартості кредиту для споживача, а також на те, що умови договору є несправедливими по відношенню до споживача, просила визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, укладені між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 квітня 2007 року

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що при укладенні кредитного договору та договору іпотеки сторони досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а також із того, що на момент укладення правочинів позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, що є її процесуальним обов'язком на підставі ст. 60 ЦПК України.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

М.К.Гримич

І.М. Фаловська