Справа № 463/1038/16-ц
Провадження № 2/463/193/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Головатого Р.Я.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних за порушення строків виплати страхового відшкодування, -

встановив:

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача. Просить стягнути пеню в розмірі 2749,20 грн., інфляційні втрати в розмірі 2914,07 грн. та 3% річних у розмірі 183,47 грн., у зв'язку з порушенням строків виплати страхового відшкодування, а також 3000 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір.

Свої вимоги мотивує тим, що 28 липня 2014 року близько 08 год. 00 хв. на вул.Пластовій, 7 м. Львова відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів ОСОБА_5, н/з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Пассат, н/з НОМЕР_2 (власницею якого є позивач) під керуванням ОСОБА_7.

Відповідно до спільно складеного водіями на підставі ч.33.2 ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколу), винуватцем настання даного ДТП є водій ОСОБА_6 Оскільки, цивільно-правова відповідальність останнього на момент настання ДТП була застрахована АТ«ПРОСТО-страхування», страховий поліс АІ/1311613, строк дії з 20.05.2014 до 19.05.2015 і обов'язок щодо відшкодування завданої потерпілій шкоди згідно із ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладається на відповідача як страховика, то останньому позивачем було подано відповідно до вимог ст.ст. 33, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» всі необхідні документи для одержання страхового відшкодування, у тому числі, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 28.07.2014 та заяву на виплату страхового відшкодування від 20.08.2014. Однак, листом за вих. №04-4965 від 09.09.2014 відповідач повідомив ОСОБА_4 про прийняття ним рішення щодо відмови їй у виплаті страхового відшкодування.

У зв'язку із безпідставністю вказаної відмови та з метою захисту свого права на отримання виплати страхового відшкодування, позивач звернулася до суду із позовом, за результатами розгляду якого 24 червня 2015року Личаківським районним судом м. Львова у цивільній справі № 463/5766/14-ц було постановлено рішення стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на користь ОСОБА_4 5240 грн. страхового відшкодування та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Вказане рішення суду було виконано ПрАТ «ПРОСТО-страхування» лише 10.11.2015, тому у відповідності до вимог ст.ст.625, 992 ЦК України, ст.36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить стягнути з відповідача за період з 10.09.2014 по 09.11.2015 на користь ОСОБА_4 пеню в розмірі 2749,20 грн., три відсотки річних у розмірі 183,47 грн., інфляційні втрати у розмірі 2914,07 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.80-82). Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки такі мали розглядатися виключно із основною позовною вимогою за попереднім позовом позивача до ПАТ «ПРОСТО-страхування» предметом якого був спір щодо визнання події ДТП страховим випадком та стягнення страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування № АІ/1311613 від 19.05.14. У рамках саме попереднього позову позивач мав право протягом усього часу розгляду справи уточнювати позовні вимоги.

Крім того, звертає увагу суду, що відповідно до ч.6 ст.232 ЦК України встановлено обмеження періоду нарахування пені, який становить шість місяців та до таких вимог ч.2.ст.258 ЦК України встановлено позовну давність в один рік.

Крім цього, пред'являючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, позивач не враховує, що вона одночасно просить суд стягнути суму збитку унаслідок зростання цін на відновлювальний ремонт автомобіля. Вважає, що у такому випадку індекс інфляції не може застосовуватись, оскільки нарахування індексу інфляції в Україні здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», що саме і є компенсаторним механізмом відшкодування витрат необхідних для відновлюваного ремонту т.з., у разі зміни з плином часу цін на запчастини та роботи.

Безпідставними вважає і позовні вимоги про стягнення 3% річних, оскільки відсутній факт прострочення зобовязання страховою компанією.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.06.2015 задоволено позов ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» про стягнення страхового відшкодування в розмірі 5240 грн., а також 243 грн. 60 коп. судового збору (а.с.7-8).

Сторонами визнано, що відповідачем перераховано позивачу 5240 грн. страхового відшкодування лише 10.11.2015.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.п.4, 21 Постанови від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу страхувальника зобовязаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК).

Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що відповідач 09.09.2014 безпідставно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, чим прострочив виконання свого грошового зобовязання з виплати страхового відшкодування, суд приходить до висновку, що крім останнього відповідач зобовязаний виплатити позивачу за період з 10.09.2014 по 09.11.2015 інфляційні втрати в розмірі 2914,07 грн. та 3% річних у розмірі 183,47 грн.

При цьому, суд вважає безпідставними заперечення відповідача з тих підстав, що вказані вимоги могли бути предявлені лише із основною позовною вимогою за попереднім позовом позивача до ПАТ «ПРОСТО-страхування» предметом якого був спір щодо визнання події ДТП страховим випадком та стягнення страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування № АІ/1311613 від 19.05.14, оскільки ст.625 ЦК України вказаних обмежень не містить, а як вбачається з висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, зобовязання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобовязанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 550 ЦК України.

Крім цього, відповідно до ст.992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з ч.36.5 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідача неустойку за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування, оскільки таке мало місце з вини відповідача.

Як вбачається з представленого позивачем розрахунку (а.с.22) пеня за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 10.09.2014 становить 2749 грн. 20 коп.

Разом з тим, відповідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, беручи до уваги заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із вимогою про стягнення неустойки за прострочення виплати страхового відшкодування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня не більш, ніж за один рік до звернення до суду, тобто за період з 03.03.2015 по 09.11.2015, яка становить 2037,86 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення.

Разом з тим, суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача, що відповідно до ч.6 ст.232 ЦК України встановлено обмеження періоду нарахування пені, який становить шість місяців, оскільки ст.232 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, та частини шостої взагалі не містить.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід також стягнути 3551 грн. 20 коп. судових витрат, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому чисті, і витрати на правову допомогу.

Як вбачається з роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.п.47, 48 Постанови від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в редакції чинній на час предявлення позову, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з розрахунку розміру наданої правової допомоги (а.с.26) позивачу нараховано 3000 грн. за надану правову допомогу, при цьому здійснений розрахунок відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

При цьому, вказані витрати на правову допомогу позивачем фактично оплачено, що підтверджується актом виконаних робіт та рахунком-фактурою (а.с.27, 28), а тому такі слід включити до понесених позивачем судових витрат на правову допомогу.

Крім цього, позивачем сплачено 551 грн. 21 коп. судового збору, що підтверджується чеком (а.с.1), однак враховуючи те, що на час предявлення позову, мінімальний розмір судового збору, який і підлягав сплаті за звернення до суду із вказаною вимогою, становив 551 грн. 20 коп., саме таку суму слід включати до судових витрат, понесених позивачем.

Таким чином, загальний розмір понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат становить 3551 грн. 20 коп. (3000 грн. + 551 грн. 20 коп.), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на користь ОСОБА_4 2037,86 грн. пені, 2914,07 грн. інфляційних втрат та 183,47 грн. 3% річних за порушення строків виплати страхового відшкодування.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на користь ОСОБА_4 3551 грн. 20 коп. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м.Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Р.Я. Головатий