АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/1498/16-ц Номер провадження 22-ц/786/774/17Головуючий у 1-й інстанції Кравець С. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І.

при секретарі Ткаченко Т.І.

за участю представника позивача Коваленка Р.Й., відповідачки ОСОБА_5, представника відповідачки ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк"

на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, в обґрунтування якого зазначив, що 13.10.2005 р. між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 5400 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач не виконувала взяті на себе зобов'язання, просили стягнути з неї заборгованість станом на 31.10.2016 р. у сумі 19425,20 грн.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за недоведеністю.

З вказаним рішенням суду не погодився позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», подавши апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Вважають, що позовні вимоги підтверджені належними доказами, зокрема фактом сталого користування відповідачем коштами на відкритому рахунку згідно заяви від 13.10.2005 року в межах здійсненого банком кредитування та не позбавлені права на отримання процентів, нарахованих на суму неповернутих кредитних коштів та пені у межах строку позовної давності, що є складовою заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Місцевим судом було встановлено, що 13.10.2005р. між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та від імені ОСОБА_5 укладено кредитний договір без номера, що складається з Заяви позичальника, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів, за умовами якого банк надав позичальнику кредит, шляхом видачі кредитної картки MasterCard з лімітом у розмірі 2400,00 грн., базовою процентною ставкою 3 % в місяць із розрахунку 360 днів у році.

Відповідачка заперечувала факт укладання вказаного кредитного договору та зазначила, що підпис належить не їй.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що судова почеркознавча експертиза на предмет встановлення належності підпису на кредитному договорі судом першої інстанції не призначалася, оскільки Банком не було надано оригінали документів кредитної справи, які знаходяться на непідконтрольній Україні території в Луганському архіві.

За цих обставин суд дійшов висновку про те, що кредитний договір відповідачкою не підписувався, не виражала своє волевиявлення на укладення договору, істотні умови якого сторони не встановлювали та кредитні кошти ОСОБА_5 не отримувала, що відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦПК України тягне за собою недійсність вчиненого правочину, та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи на предмет встановлення належності відповідачці підпису на кредитному договорі від 13.10.2005 року, посилаючись на відсутність оригіналу кредитної справи, яка знаходиться в архіві м. Луганська, на непідконтрольній Україні території.

Отже, експертиза з вказаного питання не проводилась та відповідний висновок експерта щодо належності відповідачці підпису на кредитному договорі не надавався.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не надала беззаперечних доказів на підтвердження того, що не підписувала вказаний кредитний договір та не користувалася кредитною карткою.

Отже, на переконання колегії суддів матеріалами справи достовірно підтверджено, що 13.10.2005 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір без номера, що складається з Заяви позичальника, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів, за умовами якого банк надав позичальнику кредит, шляхом видачі кредитної картки MasterCard з лімітом у розмірі 2400,00 грн., базовою процентною ставкою 3 % в місяць із розрахунку 360 днів у році. Погашення заборгованості повинно здійснюватись щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с. 6).

Згідно п.3.2, п.3.3 Умов, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а.с.8).

Відповідно до п. 6.5. Умов, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (а.с. 10).

За п. 8.6 Умов, при порушенні строків платежу по будь-якому грошовому зобов'язанню більш ніж на 120 днів клієнт зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн.+5 % від суми позову (а.с 10).

Позивач виконав взяті на себе зобов'язання, надавши відповідачці кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії з 13.10.2005 року по жовтень 2007 р., що підтверджується довідкою банку (а.с. 128).

Відповідач отримала вказану картку та користувалася нею по травень 2006 року, про що свідчить надана позивачем виписка про рух коштів (а.с.57-59, 94-100). Разом з тим, належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання з повернення позивачу в обумовлені договором строки та на встановлених ним умовах кредитні кошти, проценти та інші виплати.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31.10.2016 р. відповідач має заборгованість за кредитним договором б/н від 13.10.2005 року перед банком в розмірі 19425,20 грн., з яких: 2323,28 грн. заборгованість за кредитом; 15700,72 грн. - заборгованість за процентами; 1401,20 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 4,5).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст.626 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст.611 ЦК України.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року № 6-14 цс 14).

Відповідно до п. 3.1.1., 3.1.2 Правил користування платіжною картою, строк дії карти зазначено на лицьовій стороні карти (місяць та рік). Карта дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Як вказувалося вище, термін дії кредитної картки № НОМЕР_1 встановлено з 13.10.2005 року по жовтень 2007 р. (а.с. 128).

При цьому, Банком не надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що після закінчення терміну її дії ця картка була перевипущена та видана відповідачці з новим терміном дії.

Згідно виписки про рух коштів вбачається, що відповідачкою в рахунок погашення заборгованості за вказаною кредитною карткою здійснено наступні платежі: 28.11.2005 р. в сумі 115,36 грн.; 28.12.2005 р. - 145,19 грн., 25.01.2006 р. - 157,21 грн., 27.02.2006 р. - 156,65 грн., 13.04.2006 р. - 156,71 грн., 06.05.2006 р. - 160,84 грн.

Останній платіж у сумі 154,37 грн. здійснено нею 25.05.2006 р., після чого погашення заборгованості було припинено (а.с. 57-60, 105-108, 121-128).

03.02.2017 р. під час фіксування судового засідання технічними засобами у суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 зроблено усну заяву про застосування строку позовної давності до правовідносин (а.с. 112 на звороті).

Приймаючи до уваги те, що строк дії картки закінчився у жовтні 2007 року, у позивача виникло право на подачу позову про повернення кредиту в повному обсязі протягом наступних трьох років, а саме з 31.10.2007 р. по 31.10.2010 р. Проте з вказаним позовом до суду банк звернувся у листопаді 2016 року, з пропуском загальної позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України.

Як убачається з виписки про рух коштів, погашення заборгованості у період з 26.09.2013 р. по 31.12.2016 р. здійснено банком автоматично, що не свідчить про наявність волевиявлення відповідачки на погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором та переривання перебігу позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

За вказаних обставин, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості необхідно відмовити за пропуском позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 3,4 ст. 309, ст.ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити .

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий /підпис/ О.В.Чумак

Судді /підпис/ С.М.Бондаревська

/підпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак