Справа №628/4107/16-ц
Провадження№2/628/149/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Цендра Н.В.

за участю секретаря - Кравцової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Куп'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, законний представник неповнолітнього: ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, треті особи: територіальна громада міста Куп'янськ в особі виконавчого комітету Куп'янської міської ради Харківської області, служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, суд,-

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, уточнивши свої позовні вимоги 10 лютого 2017 року, посилаючись на те, що 28 лютого 1975 року мати позивача - ОСОБА_1 отримала ордер та відповідно право зайняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1. Позивач являється сином ОСОБА_1, та був внесений у ордер №006476 від 28 лютого 1975 року, тобто був квартиронаймач, ще з 1975 року. У 1997 році позивач одружився з ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився спільний син - ОСОБА_5, які також були прописані у спірній квартирі, як члени родини позивача. Позивачі стверджують, що з 2010 року вони з ОСОБА_3 мешкають за різними адресами, а в 2013 році у ОСОБА_3 від іншого чоловіка народилася дитина ОСОБА_4 Як стверджують позивачі цієї дитини вони ніколи не бачили, але вона була прописана за адресою АДРЕСА_1, так як її мати ОСОБА_3 була прописана за цією адресою. У 2016 році був складений акт про не проживання громадянина за місцем його реєстрації, відповідно до цього акту, в будинку АДРЕСА_1 мешканець ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно не проживають. З вищенаведеного витікає, що відповідач у 2010 році добровільно виселилась і вивезла усе належне майно з квартири позивачів, тобто добровільно змінила своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення та з цього приводу, втратила права користування спірною квартирою з зазначеного часу. У зв'язку з вищевикладеним позивачі були вимушені звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування будинком.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Також повідомив, що відповідач ОСОБА_3 виїхала зі спірної квартири в 2009 р., після чого квартирою не цікавилась, комунальні послуги не оплачувала. Відповідач ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3 від іншого шлюбу, та згоди на її реєстрацію в спірній квартирі він не давав. В даний час він хоче приватизувати квартиру на їх спільного сина ОСОБА_5, який зареєстрований в даній квартирі та залишився мешкати разом з ним та бабусею у спірній квартирі, а для цього йому необхідно зняти з реєстрації відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, про час слухання справи була повідомлена належним чином. Як повідомив позивача ОСОБА_2, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, тому їй важко ходити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні, яке відбулося 24.01.2017 р., заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що їй ніде прописатися, також повідомила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який було зареєстровано 14 листопада 2015 року, від шлюбу є спільна донька ОСОБА_4. На даний час вона знімає житло за адресою: АДРЕСА_2, де мешкає спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_4 Вказала, що поїхала з спірної квартири в 2009 р., оскільки позивач випивав. У судовому засіданні 16.02.2017 р., вказала, що повертатися у спірну квартиру не збирається, на неї не претендує, та по суті не заперечує щоб її зняли з реєстрації, однак заперечує щоб знімали з реєстрації дитину, оскільки на даний час в неї не має можливості ніде її прописати.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області у судовому засіданні зазначив, що він не заперечує проти задоволення позовних вимог у зв'язку з тим, що обов'язок по вихованню дитини покладений на батьків, а отже вони зобов'язані забезпечити дитину належними умовами проживання. Тому враховуючи, що ОСОБА_3 тривалий час не мешкає у спірній квартирі, вона разом з чоловіком повинні були подбати про місце реєстрації своєї малолітньої дитини ОСОБА_4

Представник третьої особи - територіальної громади міста Куп'янськ в особі виконавчого комітету Куп'янської міської ради Харківської області у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, зазначив, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Вислухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

28 лютого 1975 року ОСОБА_1 отримала ордер №006476 серії А, відповідно до якого отримала право зайняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1. Даний ордер виданий радою депутатів трудящихся спільного рішення адміністрації і фабзавмісцевкому Куп'янського ливарного завод від 09 грудня 1974 року №4, що підтверджується копією даного ордеру (а.с. 7).

26 січня 2015 року рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 8).

В квартирі АДРЕСА_1 разом з позивачем ОСОБА_2 зареєстровані - його син ОСОБА_5, ОСОБА_3 та донька останньої ОСОБА_4 Даний факт підтверджується довідкою №2171 від 28 вересня 2016 року виданою «Керуючою компанією «Коменерго-Куп'янськ»» (а.с. 12).

Факт не проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом не проживання особи за місцем його реєстрації від 28 вересня 2016 року складеним в присутності сусідів даної квартири. В акті не проживання зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4дійсно не проживають у квартирі. (а.с. 9).

Згідно довідки Куп'янського об'єднаного управління ПФУ Харківської області від 07.02.2017 р. ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання довічно.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частина 1 ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобтодружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В силу ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 набула право користування належним позивачу житлом на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки вона була членом сім'ї наймача квартири та зареєструвалися у встановленому законом порядку в спірній квартирі. Малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована у спірній квартирі без згоди наймача, оскільки на час народження дитини, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, тому дитина була зареєстрована за місцем реєстрації матері. Також судом було встановлено, що дитина ОСОБА_4 взагалі ніколи не мешкала у спірній квартирі, а ОСОБА_3 з 2009 р. за даною адресою не проживає, тобто більше року не мешкає в спірній квартирі, що підтверджується актом не проживання та поясненнями самого відповідача ОСОБА_3

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідачі у квартирі не проживають без поважних причин понад один рік, на теперішній час ОСОБА_3 має іншу родину, мешкає з донькою ОСОБА_4 та чоловіком ОСОБА_6 у орендованому помешканні в смт. Ківшарівка, тобто ОСОБА_3 має інше постійне місце проживання, а відтак втратила інтерес до спірного будинку, оскільки не несе витрати по його утриманню. Малолітня ОСОБА_4 не є членом сім'ї наймача, та враховуючи, що дитина має право користування житловим приміщенням нарівні з батьками, а судом встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом зі своєю матір'ю за іншою адресою, та реєстрація відповідача з донькою ОСОБА_4 у спірній квартирі, порушує право законного володіння позивачами спірною квартирою, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_3 і її малолітньої доньки ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житлом, оскільки позивачами доведено належними доказами, а відповідачем не спростовано того, що вона без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад один рік. Фактів створення позивачами відповідачу ОСОБА_3 і її доньці ОСОБА_4 перешкод для користування житлом за адресою реєстрації суду не надано. Тому враховуючи, що визнання відповідача і її доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі, необхідне позивачам для приватизації спірної квартири, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 10,11, 57, 60, 61, 157, 209, 224-226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст.ст. 316-319, 328, 391, 405-406 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненням), ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, законний представник неповнолітнього: ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, треті особи: територіальна громада міста Куп'янськ в особі виконавчого комітету Куп'янської міської ради Харківської області, служба у справах дітей Куп'янської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, знявши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Куп'янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 лютого 2017 року.

Суддя Куп'янського міськрайонного суду

Харківської області Н.В.Цендра