АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

[1] І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [2]

14 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними, -

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив: визнати недійсними додаткові угоди № 2, 3, 4, 5, 6, 7 до Кредитного договору № 127/л від 09.04.2004 р., укладені між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк»; визнати недійсними додатки № 3, 4, 5, 6 до Кредитного договору № 127/л від 09.04.2004 р., укладені між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги обгрунтовував тим,що умови додаткових угод № 2, 3, 4, 5, 6, 7 та додатків № 3, 4, 5, 6 до Кредитного договору № 127/л від 09.04.2004 р. суперечать вимогам законодавства, чинного на момент їх укладення, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ст. 203 ЦК України, зокрема вказані додаткові угоди та додатки до кредитного договору суперечать ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року та постанові НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Також зазначав, що оспорювані додаткові угоди та додатки до кредитного договору були вчинені із використанням нечесної підприємницької практики, а дії відповідача були спрямовані на отримання максимально можливого прибутку, в тому числі прихованого, оскільки формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалося під впливом інформації, що була надана не в повному обсязі, не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги як істотної умови кредитного договору, що змінювалася із підписанням кожної з оскаржуваних позичальником додаткових угод. Також ОСОБА_2 у позовній заяві вказував, що до укладення оспорюваних додаткових угод та додатків до кредитного договору та при їх підписанні йому взагалі не було надано графіку платежів, або було надано такі графіки, які не відповідають дійсності також з метою отримання додаткового доходу банком.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.09.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зазначає, що в порушення норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» судом першої інстанції не було забезпечено захист прав позичальника як споживача кредитних послуг і не застосовано спеціальні норми матеріального права, що регулюють правовідносини сторін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1,ОСОБА_4,які є представниками ОСОБА_2 за довіреністю ,апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. З огляду на положення ч.5 ст.76,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення позивача належним,а неявку його представника такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні додаткових угод та додатків до кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, необхідних для чинності правочинів і передбачених ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент укладення договору. Суд також вважав, що зі змісту оспорюваних додаткових угод до кредитного договору убачається сукупна вартість кредиту, оскільки умовами вказаних додаткових угод визначені суми щомісячних та останнього платежів, термін сплати такого платежу, а також кінцевий термін повернення кредиту. При цьому, в оспорюваних додатках до кредитного договору сторони погодили графік платежів порядку стягнення відповідної плати. Усі додаткові угоди та додатки до кредитного договору були укладені в письмовій формі та підписані повноважними особами, а тому суд вважав, що позивач шляхом підписання додаткових угод був повідомлений відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та інформацію про умови кредитування.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується оскільки вони зроблені на повно та всебічно встановлених обставинах справи, відповідають вимогам закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 09.04.2004 р. між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено Кредитний договір № 127/л про надання позивачу 16 000,00 доларів США на строк з 09.04.2004 року по 09.04.2009 року,під 15 % річних.

26.04.2005 року між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 127/л, за умовами якого банк надав позивачу 28 000,00 доларів США на строк до 09.04.2009 року під 15 % річних, а ОСОБА_2 в свою чергу зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку № 2, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості в розмірі 1 000,00 дол. США.

02.06.2006 року між позивачем та банком було укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до умов якої банк надав ОСОБА_2 46 000,00 дол. США на строк до 09.04.2009 року під 15% річних, а останній зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку № 3, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 1643 дол. США,

12.04.2007 року між позивачем та банком було укладено Додаткову угоду №3 до Кредитного договору 127/л про надання позивачу 50000,00 доларів США на строк до 09.04.2009 року під 15% річних, який зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку №4, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 2631,00 доларів США.

Згідно умов Додаткової угоди №4 до Кредитного договору №127/л, укладеної між позивачем та банком 18.03.2008 року, ОСОБА_2 було надано кредит на суму 50000,00 доларів США під 15% річних, а останній зобов'язався погасити заборгованість за кредитом шляхом щомісячного внесення коштів на позичковий рахунок та через касу банку згідно додатку №5, який є невід'ємною частиною цього договору та в якому визначено щомісячну суму погашення заборгованості у розмірі 685 доларів США. У відповідно до п. 6 вказаної додаткової угоди позичальник сплачує комісію у розмірі 2% річних від неотриманої суми кредиту, згідно розрахунків Банку, щомісячно, одночасно зі сплатою процентів за користування кредитом у гривнях за курсом НБУ на день сплати.

11.02.2010 року між позивачем та банком укладено Договір про внесення змін та доповнень №5 до Кредитного договору №127/л, згідно якого сторони домовились перевести поновлювальну кредитну лінію у непоновлювальну, зафіксувати ліміт кредитування у розмірі 34930,00 доларів США на строк до 09.04.2014 року під 15% річних, а згідно з п. 3 - встановили графік зменшення розміру ліміту кредитної лінії (Додаток 6 до цього Договору).

В цей же день, 11.02.2010 р., між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 6 до Кредитного договору № 127/л від. 09.04.2004 року, відповідно до якого сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції, згідно з умовами якого починаючи з 10.04.2010 р. позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 957, 63 дол. США 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

Також 11.02.2010 року між позивачем та банком було укладено Договір про внесення змін та доповнень №7 до Кредитного договору №127/л на строк до 09.04.2019 року під 15 % річних, починаючи з 10.04.2010 року, за яким відповідно до п. 3.1.1. вказано, що починаючи з 10.04.2010 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2 Договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 602,02 доларів США у чітко встановлений цим Договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення Кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись з позовом до суду, позивач як на підставу для задоволення позовних вимог посилався на те, що вищенаведені Додаткові угоди та Додатки до Кредитного договору суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року та Постанові НБУ №168 від 10.05.2007 року, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Пунктом 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Як убачається зі змісту оспорюваних додаткових угод до Кредитного договору, в них було чітко закріплено сукупну вартість кредиту, яку повинен сплатити банку ОСОБА_2, оспорюваними додатками до кредитних договорів визначені суми щомісячних та останнього платежів, термін сплати такого платежу, а також кінцевий термін повернення кредиту. При цьому, в оспорюваних Додатках до кредитного договору сторони погодили Графіки погашення заборгованості.

А відтак, судом першої інстанції було вірно встановлено, що при укладенні спірних додаткових угод та Додатків до Кредитного договору сторонами було додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину, що визначено ЦК України і ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, заявником не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, також не було доведено, що в діях банку при укладенні оспорюваних додаткових угод та додатків до кредитного договору були наявні ознаки нечесної підприємницької практики.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 761/35646/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1512 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.