Справа № 588/1247/16-ц
провадження № 2/588/24/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2017 року Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді - Маслова В.В., за участю секретаря - Ноздріної В.О., позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тростянець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства "САД", третя особа: Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія «Провідна» про відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого,

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 06.10.2016, за наслідками розгляду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було частково задоволено апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "САД" (далі - ПрАТ "САД"), скасовано вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 23.06.2016 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ПрАТ "САД" про відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого, а провадження в цій частині було направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, судовому розгляду підлягав уточнений позов ОСОБА_1 від 28.10.2015 (а.с.18-20) заявлений до ОСОБА_3 і ПрАТ "САД" про відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого.

В обґрунтування вказаного позову ОСОБА_1 посилалась на те, що 29.03.2015 на 53 км. + 450 м. автодороги «Суми-Полтава» за участі водіїв: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув пасажир, що перебував в автомобілі останнього - ОСОБА_6

У кримінальному провадженні, розпочатому за наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди, її - ОСОБА_1, було визнано потерпілою, оскільки загиблий ОСОБА_6 був її чоловіком.

В ході судового розгляду кримінального провадження завдана їй матеріальна шкода, яка полягала в понесених витратах на поховання чоловіка, була відшкодована відповідачами.

Разом із тим, на день загибелі чоловіка вона, була непрацездатною, оскільки є інвалідом з дитинства та має 3-ю групу інвалідності.

Також, у 2004 році разом із чоловіком вони прийняли рішення про оформлення опікунства над неповнолітньою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а вже з 12.11.2004 вона стала опікуном над цією дитиною.

Отже, вважає, що на утриманні ОСОБА_6 перебували як вона - ОСОБА_1 (інвалід з дитинства) так і дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки ОСОБА_6 повністю забезпечував свою сім'ю.

Для забезпечення родини ОСОБА_6 брався за будь-яку роботу: виїжджав на заробітки за кордон, а останнім часом працював копачем колодязів по Сумській та інших областях України. Середньомісячний заробіток ОСОБА_6, на момент смерті, складав 4000 грн.

На час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 працював водієм автотранспортних засобів в ПрАТ «Сад» та під час виконання своїх трудових обов'язків керував автомобілем «Mercedes Bens 814», державний номер НОМЕР_1, що перебував в оренді ПрАТ «САД».

Тому, позивачка у позові посилалась на те, що ПрАТ «Сад» зобов'язаний відшкодовувати їй шкоду, заподіяну смертю її чоловіка в розмірі 1/2 частини середньомісячного заробітку ОСОБА_6, щомісячно та довічно.

Крім того, зазначила, що відповідачами їй було завдано моральної шкоди, яка виражається в тому, що вона втратила чоловіка в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

У зв'язку із цим позивачка, остаточно уточнивши свої позовні вимоги просила суд: 1) стягнути з відповідача - ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 150 000 грн.; 3) стягнути з відповідача - ПрАТ "САД" на її користь моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 150 000 грн.; 3) стягнути з ПрАТ "САД" на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану смертю чоловіка - ОСОБА_6, у розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з 01.11.2015, та довічно.

Позивачка та її представник в судове засідання з'явились, позов підтримали посилаючись на обставини викладені у позові.

ОСОБА_3 проти позову частково заперечував, погодившись на відшкодування 20 000 грн. у рахунок завданої ним моральної шкоди.

Представник ПрАТ "САД" проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачкою не було надано документів, які б підтверджували отримання ОСОБА_6 щомісячного доходу та його розмір, а тому заявлені вимоги про відшкодування половини від його середнього заробітку суперечать ст. 1200 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до ст. 1200 Цивільного кодексу України, шкода відшкодовується інвалідам на строк їх інвалідності, а не довічно. В той же час, у випадку коли судом буде прийнято рішення про задоволення цих вимог, то вони мають бути задоволені за рахунок страхової компанії ПрАТ СК «Провідна» відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки цивільна відповідальність ПрАТ «САД» була застрахована. Крім того, оскільки вини ПрАТ «САД» у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 29.03.2015, і в результаті якої загинув ОСОБА_6 немає, винним у дорожньо-транспортній пригоді судом визнаний водій ОСОБА_3, то моральна шкода має бути стягнена частково, в розмірі 12 мінімальних заробітних плат за рахунок ПрАТ СК «Провідна», оскільки підприємством було застраховано цивільну відповідальність, а сума яка залишиться, має бути стягнута із водія ОСОБА_3, оскільки його дії перебувають у прямому причинному зв'язку із моральною шкодою, яка виникла.

Представник третьої особи - ПрАТ "Страхова Компанія «Провідна» в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, у якій розгляд справи просив провести без його участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зазначає про наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 29.03.2015 близько 16 години 15 хвилин на автодорозі «Суми-Полтава» відбулось зіткнення автомобіля «Mercedes Benz 814» державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3, з автомобілем «ВАЗ- 2104» державний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5, внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди пасажир «ВАЗ-2104» - ОСОБА_6, що підтверджується копією вироку Тростянецького районного суду Сумської області від 23.06.2016 по справі № 588/1517/15-к.(а.с.29-35)

Також, як вбачається з вказаного вироку водія ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. (а.с.29-35)

З копії трудової книжки ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 встановлено та сторонами визнаються і не оспорюються ті обставини, що на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 працював водієм автотранспортних засобів в ПрАТ «САД» згідно трудового договору та під час виконання своїх трудових обов'язків керував автомобілем «Mercedes Bens 814», державний номер НОМЕР_1, що перебуває в оренді ПрАТ «САД».

Згідно з копією страхового полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2558147, у період з 24.01.2015 до 23.01.2016, цивільно-правова відповідальність ПрАТ «САД» відносно вказаного транспортного засобу була застрахована в ПрАТ СК «Провідна» з лімітом відповідальності 100 тисяч грн., на одного потерпілого. (а.с.70)

Розглядаючи вимогу позивачки щодо стягнення з ПрАТ "САД" на свою користь, як утриманцю, шкоди заподіяної смертю потерпілого у розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з 01.11.2015, та довічно, суд дійшов висновку щодо її необґрунтованості, виходячи із наступного.

За змістом ч. 1. ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Законодавець визначає виключний перелік непрацездатних осіб, які були на утриманні померлого потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також строк, впродовж якого вони мають право отримувати відповідне відшкодування шкоди, яка завдана смертю їх утримувача (годувальника). До таких уповноважених осіб абз.2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, зокрема, відносить: а) дитину, яка має право на відшкодування шкоди до досягнення нею вісімнадцяти років, а у випадку, коли дитина є учнем або студентом - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років; б) чоловік, дружина, батьки (усиновлювачі), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, отримують зазначене відшкодування довічно; в) інваліда, якого потерпілий зобов?язаний був утримувати, відшкодування виплачується впродовж строку його інвалідності; г) одного з батьків (усиновлювачів) або другого з подружжя чи іншого з членів сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, відшкодування виплачується до досягнення останніми чотирнадцяти років; ґ) іншу непрацездатну особу, яка була на утриманні потерпілого, відшкодування виплачується протягом п'яти років після його смерті.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Тростянецького районного суд Сумської області від 20.05.2015 у справі №588/567/15-ц, судом було встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім'ю з ОСОБА_6, більш, ніж п'ять років до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з копією довідки серії МСЕ №019016 від 19.10.2000 позивачка є інвалідом третьої групи з дитинства. (а.с.6)

Згідно з довідкою УПФУ в Тростянецькому районі Сумської області від 13.05.2015 №1811/03-07 ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Тростянецькому районі і отримує пенсію як інвалід з дитинства з 13.02.1992. (а.с.6)

В ході судового розгляду справи позивачка посилалась на те, що перебувала на утриманні ОСОБА_6, оскільки останній для забезпечення своєї родини брався за будь-яку роботу: виїжджав на заробітки за кордон, а останнім часом працював копачем колодязів по Сумській та інших областях України. При цьому середньомісячний заробіток ОСОБА_6, на момент смерті, складав 4000 грн.

Відповідно до роз'яснень викладених у підп. «г» п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями померлого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом, в ході розгляду справи неодноразово роз'яснювалось сторонам їх право подавати докази, та заявляти клопотання, проте позивачкою не було надано будь-яких доказів, які б давали суду підстави дійти висновку, що на час смерті ОСОБА_6 вона перебувала на його утриманні.

Так, за наявності доказів того, що позивачка сама отримувала пенсію, вона так і не надала суду допустимих доказів того, що ОСОБА_6 на час смерті офіційно отримував будь-який заробіток і що частка заробітку останнього, яка припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом для її існування.

Вочевидь, особисті пояснення позивачки чи показання свідків не можуть вважатись допустимими доказами вказаних обставин, оскільки ці обставини повинні доводитись іншими засобами доказування, зокрема письмовими доказами, оскільки від цих доказів залежить не лише можливість доведення перебування позивачки на утриманні ОСОБА_6, а і розмір відповідних виплат, які у випадку задоволення позову можуть бути стягнуті з відповідачів.

Також, суд бере до уваги ту обставин, що на час смерті ОСОБА_6 позивачка не перебувала з ним у шлюбних відносинах, а тому на цей час, ОСОБА_6 не мав обов'язку її утримувати як непрацездатну дружину.

За таких обставин, вимога позивачки про стягнення з ПрАТ "САД" на свою користь, як утриманцю, шкоди заподіяної смертю потерпілого у розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з 01.11.2015, та довічно задоволенню не підлягає.

Розглядаючи заявлені позивачкою вимоги про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди, суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Відповідно до положень ч. 2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Статтею 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділові репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодуванні моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості ї| реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз'яснено в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.95 р. №4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Пунктом 3 вищевказаної постанови роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або без діяльністю інших осіб.

Згідно з п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовувала вимоги про відшкодування моральної шкоди неправомірними діями ОСОБА_3, що полягали в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув ОСОБА_6, з яким вона разом проживала однією сім'ю.

При цьому позивачка зазначила, що хід її життя був повністю порушений. Через передчасну смерть ОСОБА_6 вона пережила дуже сильний стрес, неодноразово доводилося викликати швидку допомогу. У неї різко погіршився стан здоров'я, порушився сон. В даний час вона не може займатися своїми звичними заняттями, в достатній мірі приділяти увагу навчанню та розвитку дитини, що перебуває під опікунством. Були порушені її життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив.

Вказані обставини, частково знайшли своє підтвердження, зокрема в частині погіршення стану здоров'я позивачки, що доводиться наданими нею довідками про виклик екстреної медичної допомоги.(а.с.24)

Разом із тим суд, бере до уваги, що згідно з цими довідками медична допомога позивачці надавалась у зв'язку із загостренням хвороби - вроджена вада серця, яка виникла ще до загибелі ОСОБА_6

Інших доказів, окрім особистих пояснень позивачки та її представника, всупереч положень ст. 10,60 ЦПК України, суду надано не було.

Таким чином, враховуючи обставини справи, глибину душевних страждань позивачки, те, що оцінена нею моральна шкода становить 150000, суд вважає, що у даному випадку, належним та достатнім відшкодуванням моральної шкоди буде сплата відповідачем ПрАТ «Сад» на користь позивачки 50000 грн., що відповідатиме принципам розумності, виваженості та справедливості, характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнала позивачка внаслідок смерті ОСОБА_6

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, заявлених до обох відповідачів, слід відмовити, оскільки більший її розмір позивачем не доведений, а відповідач, ОСОБА_3, за обставин встановлених судом, взагалі не несе відповідальності за завдану ним шкоду, так як такий обов'язок відповідно до ст. 1172 ЦК України виникає у юридичної особи, в якій він працював, тобто ПрАТ «Сад».

Відповідний висновок узгоджується з роз'ясненнями викладеними у п. 6 Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно з якими не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Даючи оцінку запереченням ПрАТ «САД» стосовно того, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди має нести страхова компанія, суд виходить із наступного.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 20.01.2016 (справа 6-2808цс15)

Таким чином, підсумовуючи слід зазначити, що позивачка не позбавлена права самостійно обирати особу, до якої вона заявляє свої вимоги про відшкодування шкоди.

В ході судового розгляду справи, судом було запропоновано позивачці залучити до участі у справі ПрАТ "Страхова Компанія «Провідна» як співвідповідача, на що вона відмовилась та просила стягнути завдану шкоду саме з ПрАТ «САД».

Разом із тим, згідно з роз'ясненнями викладеними у п. 6 Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Тому, беручи до уваги вищезазначене, у випадку сплати ПрАТ «САД» визначеного судом розміру відшкодування, до нього перейде право вимоги як до свого працівника - фактичного завдавача шкоди, яким є ОСОБА_3, в порядку регресу, так і право вимоги згідно договірного зобов'язання до ПрАТ "Страхова Компанія «Провідна», щодо отримання суми страхового відшкодування.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки, відносно ПрАТ «Сад» частково підлягає задоволенню лише одна вимога про стягнення моральної шкоди, то з нього на користь держави слід стягнути 749,25 грн. судового збору (заявлена сума вимог 150000 грн., ставка судового збору 1,5 відсотка ціни позову, що складає 2250 грн., позовні вимоги задоволено на суму 50000 грн., що складає 33,3% від заявлених вимог, розмір судового збору, що підлягає стягненню 2250* 33,3% = 749,25 грн.).

Керуючись ст.10, 11, 13, 60, 61, 63, 174, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства "САД", третя особа: Приватне акціонерне товариство "Страхова Компанія «Провідна» про відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Приватного акціонерного товариства "САД" 50000 грн. в рахунок моральної шкоди.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства "САД" на користь держави 749,25 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 діб з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Маслов