Справа № 202/6929/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 лютого 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

судді Бєльченко Л.А.

при секретарі Петричкевич Ю.М.,

за участі: представника позивача, адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа- приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_4, про визнання договору дарування квартири недійсним,

в с т а н о в и в :

08 листопада 2016 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначаючи, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі розпорядження № И -3323 від 02.12.1996 року належала квартира АДРЕСА_1 ( раніше «Газети «Правда») в місті Дніпрі .

У 2009 році її син, ОСОБА_3, відповідач у справі, який на той час проживав і зараз проживає у м. Москві РФ, запропонував їй подарувати цю квартиру йому. За це він пообіцяв їй, позивачеві, матеріально допомагати оплачувати комунальні послуги, купувати продукти, ліки, забезпечити її необхідним доглядом, а у випадку погіршення стану її здоров*я, обіцяв забрати до себе у м. Москву РФ.

12 червня 2009 року вона, ОСОБА_2, уклала з сином договір дарування. Але після укладання договору, відповідач обіцянки не виконав, ніякої допомоги їй не надавав; вона продовжувала проживати сама в квартирі, сплачувати комунальні послуги; правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у неї.

З 2014 року стан її здоров*я став погіршуватися. В травні вона перенесла гострий інфаркт; на протязі 2014-2015 років декілька разів знаходилась на стаціонарному лікуванні. В січні 2016 року їй проведена операція в офтальмологічному відділенні лікарні ім. Мечникова. Під час перебування в стаціонарному відділенні вона впала та зламала стегно, у зв*язку з чим самостійно не могла пересуватися. З лікарні її до себе до дому забрала ОСОБА_5, донька її подруги, яка доглядає за нею і зараз. На її, позивача прохання, ОСОБА_5, телефонувала відповідачеві, просила його приїхали і забрати її до себе. В січні 2016 року ОСОБА_3 два рази надіслав їй матеріальну допомогу по 3000 гривень, а у березні приїхав і повідомив, що перевезти її до себе не зможе, матеріальну допомогу також постійно надавати не зможе. Відповідач не заперечував проти розірвання договору дарування. Але в нього не було грошових коштів, тому вони не змогли вирішити це питання.

У своєму позові позивач указує, що вона не мала наміру безоплатно передавати синові спірну квартиру, оскільки розраховувала на довічне утримання, бо вона тяжко хвора, проживала сама і потребувала стороннього догляду і допомоги. Син запевни її, що вона залишиться проживати в цій же квартирі, а він буде доглядати та утримувати її. Таким чином, позивач вважає, що вона уклала договір дарування квартири під впливом помилки, тому просила визнати його недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 під час судового розгляду справи вільно дати пояснення суду з підстав, викладених у позовній заяві, не змогла; на запитання щодо предмету позову відповідала з трудом, плутаючи сина, відповідача у справі, із чоловіком. Позивач пояснила, що з лікарні її забрала до себе до дому ОСОБА_5. ЇЇ квартира закрита, вона побоюється, що більше не потрапить до неї, або хтось її вижене з квартири. Син, ОСОБА_3, ніколи не виганяв її з квартири.

Відповідач , ОСОБА_3, в судове засідання не з*явився. На адресу суду повернулася інформація про те, що відповідачеві неможливо вручити судову повістку із-за тимчасової відсутності ( а.с.48,52,55,65,67 ).

Відповідно до статей 224-226 ЦПК України суд розглядає справу за згодою представника позивача заочно, на підставі наявних доказів.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не з*явилась. Про розгляд справи повідомлена належним чином ( а.с. 50, 63).

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала разом із позивачем судовими виконавцями в суді і до цього часу підтримує з нею відносини. Вона знає, що її, ОСОБА_2, син проживав і проживає у м. Москві РФ. Знає, що позивач подарувала синові свою квартиру. Вона, свідок, казала їй, що її син і так є спадкоємцем в разі її смерті, але ОСОБА_2 її не слухала; вона усвідомлювала, що укладала договір дарування і могла його відрізнити від договору довічного утримання. У 2009 році ОСОБА_2 була здорова, не хворіла. У 2013 році вона потрапила у лікарню із захворюванням серця. Коли позивач хворіла, син приїжджав до неї один раз і сказав, що не зможе забрати її до себе.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_5. Щодо обставин укладання оскаржуваного договору нічого пояснити не може. Узнала ОСОБА_2 після того, як ОСОБА_5 забрала її з лікарні до себе.

Суд, з*ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 червня 2009 року між сторонами по справі був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 ( раніше Газети «Правда») в місті Дніпрі, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 938 ( а.с. 12,13).

За цим договором ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар спірну квартиру.

Судом встановлено, що як до укладання договору дарування, так і після того, ОСОБА_3, син позивача, проживав у м. Москві Р Ф. ОСОБА_2 після дарування спірної квартири залишилася проживати в ній.

Зазначені обставини не заперечує позивач, підтвердила свідок ОСОБА_6

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі , встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа , яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Під помилкою розуміють таке неправильне сприйняття стороною суб*єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

У підпунктах другому та третьому пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року з відповідними змінами «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз*яснино, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину ( стаття 229 ЦК) , мають існувати саме на момент вчинення правочину, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов*язань, які виникли в правочину, і не пов*язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 під час укладання договору дарування спірної квартири усвідомлювала, що вона укладає саме цей договір. В судовому засіданні сама позивач указала, що подарувала свою квартиру синові, ОСОБА_3; у присутності нотаріуса читала зміст цього договору, була повністю з ним згодна, що свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_2 щодо укладання саме договору дарування було вільним.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила , що відмовляла ОСОБА_2Г від укладання договору дарування, указуючи, що її син і так є спадкоємцем за законом.

Як свідок ОСОБА_6, так і сама ОСОБА_2 пояснили, що на період укладання оспорюваного договору позивач не хворіла. Даних про те, що ОСОБА_2 перебувала на диспансерному обліку у зв*язку з хронічним захворюванням або потребувала сторонньої допомоги, не надано та судом не встановлено.

З виписки з амбулаторної карти ОСОБА_8 убачається, що вона з 2007 року відвідувала поліклініку за місцем проживання з приводу гіпертонічної хвороби, ішемічної хвороби серця ( а.с. 23). Проте дане не свідчить, що позивач тяжко хворіла.

Позивач, укладаючи договір дарування квартири, знала, що ОСОБА_3 проживав і буде проживати в м. Москві РФ, а вона залишиться проживати у спірній квартирі.

Наведене свідчить, що підстав вважати, що позивач, укладаючи договір дарування спірної квартири, помилялась щодо природи цього правочину, у суду немає.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статей 58, 59 цього Кодексу докази мають бути належними та допустимими.

У правовій позиції Верховного суду України , висловленій у рішенні № 6-9ці14; № 6-372/цс16 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров*я та потреба у зв*язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваних договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору.

За встановлених судом обставин, суд вважає, що позивачем позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, не доведені. Обставини щодо яких помилилася позивач, які існувати саме на момент вчинення правочину, не встановлені.

Той факт, що позивач залишилася проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, ще не є підставою вважати , що цей правочин укладений ОСОБА_2 в результаті помилки, оскільки укладаючи договір дарування,позивач знала, що залишиться проживати в квартирі, а її син, ОСОБА_3 буде проживати у м. Москві РФ.

Таким чином, суд дійшов висновку, що законних підстав для задоволення позовних вимог позивача немає.

Керуючись ст.ст. 3,10, 11, 58,59, 60, 209,213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 203, 229 ч.1, ЦК України , суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа- приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, ОСОБА_4, про визнання договору дарування квартири недійсним відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя - Бєльченко Л.А.