АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
апеляційне провадження №№22-ц/796/810/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця", третя особа: ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 24 липня 2006 року він працював на посаді заступника генерального директора з наукової роботи Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця". Наказом відповідача № 63-к від 15 травня 2015 року його було звільнено з займаної посади відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку генерального директора музею. Зазначав, що його звільнено з займаної посади незаконно, оскільки він не обслуговував товарні цінності і не може відноситись до кола осіб, яких можна звільнити із зазначених підстав. Посилаючись на викладене, позивач просив поновити його на посаді заступника генерального директора з наукової роботи Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця", стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 травня 2015 року по 30 листопада 2015 року, що складає 18 741 грн. 3 коп., та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16 червня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено позивача на посаді заступника генерального директора з наукової роботи Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця" з 19 травня 2015 року та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 травня 2015 року по 30 листопада 2015 року, що складає 18 741 грн. 3 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що наявна в матеріалах справи довідка про середню заробітну плату позивача не може бут прийнята судом до уваги, оскільки не завірена належним чином та не містить печатки Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця". Крім того, судом першої інстанції на надано оцінки запереченням на позовну заяву, які були подані до суду представником Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця" ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржується, тому в силу ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що наказом №45-к від 24 липня 2006 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця".

Наказом відповідача № 63-к від 15 травня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку генерального директора музею

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

При розгляді справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, суду, крім іншого, необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від від 24 вересня 2014 року № 6-104цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З посадової інструкції заступника генерального директора по науковій роботі Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця", затвердженої директором департаменту культури виконавчого орану Київської міської Ради у 2013 році, не вбачається, що основний зміст трудових обов'язків позивача становить виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей та їх виконання має відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Крім того, всупереч вимогам ст. 10 ,60 ЦПК України, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які стали підставою для звільнення позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, суду першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що наявна в матеріалах справи копія довідки про середню заробітну плату позивача не може бут прийнята судом до уваги, оскільки не завірена належним чином та не містить печатки Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця" є необґрунтованими. Так, в матеріалах справи наявний оригінал довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1, яка містить печатку та підписи уповноважених осіб Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця" (а. с. 57).

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання оцінки судом першої інстанції запереченням, які були подані до суду 9 липня 2015 року ОСОБА_4 в інтересах відповідача, також є необґрунтованими з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 205-к від 15 червня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади генерального директора Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця", у зв'язку з чим наказом № 285-к від 17 червня 2015 року виконання обов'язків генерального директора покладено на заступника генерального директора з науково-просвітницької роботи ОСОБА_5

10 серпня 2015 року ОСОБА_6 було подано клопотання до суду першої інстанції, в якому повідомлялось про скасування довіреності, виданої на представництво інтересів відповідача на ім'я ОСОБА_4

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6, яка діяла в інтересах Національного історико-архітектурного музею "Київська фортеця", не заперечувала щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук