СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ районний суд м. КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Вайлант груп Україна», третя особа генеральний директор ДП «Вайлант груп Україна» Рон Олександр Андрійович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 рок позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ№16-к від 24.06.2016 про звільнення позивача, поновити останню на посаді головного бухгалтера ДП «Вайлант груп Україна» стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (а.с.7)

Після повторного автоматичного перерозподілу та визначення іншого судді з розгляду даної справи в судовому засіданні 24 листопада 2016 року представник позивача заявив ряд клопотань, а саме, про витребування документів та допит свідків, в задоволенні яких судом було відмовлено через те, що обґрунтування необхідності дослідження цих доказів (документів) в судовому засіданні не відповідає тому предмету позову, який заявлений позивачем, також суд акцентував увагу представника на тому, що витребування доказів на підставі ст.137 ЦПК України можливе за ухвалою суду виключно в тих випадках, коли у сторони, яка заявляє таке клопотання є складнощі із отриманням самостійно цих доказів (документів), на підтвердження ж звернення самому представником позивача із запитами про отримання витребовуваних документів, підтверджень суду надано не було.

В той же час, присутні в судовому засіданні представники відповідача пояснили, що ті документи, на витребуванні яких наполягає представник позивача, були направлені безпосередньо поштою відповідачем позивачу, про що в них є підтвердження, категорично заперечували проти того, що позивач взагалі має складнощі із їх (документів) отриманням, зазначали, що на їх думку, представник позивача перекладає обов'язок по представленню доказів із себе на суд, зауважили, що ряд витребовуваних документів вони взагалі долучають до матеріалів своїх заперечень.

Після цього, не погоджуючись із такими діями головуючого, представником позивача було заявлено відвід, вирішений ухвалою суду.

Після оголошення такої ухвали представник позивача заявив, що в даному судовому засіданні 24.11.2016 попросив надати йому деякий час для вирішення організаційних питань, була оголошена технічна перерва, однак, в судове засіданні більше він не з'явився, суд в подальшому отримав через канцелярію заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.72)

Окрім зазначення про розгляд справи за відсутності позивача, представник позивача наголосив, що він виключає з кола осіб у справі визначену ним відпочатку третю особу - юридичну особу «Вайлант», що створена та діє за законодавством Німеччини (а.с.72)

16.02.2017 представник позивача знову поштою направив заяву про розгляду справи за його відсутності, також повідомив суд, що він не отримав судовий виклик на наступне судове засідання 17.02.2017 на 14.00 годин (проявивши свою обізнаність із датою судового розгляду і з незрозумілих підстав висвловлене таке зауваження щодо неповідомлення за наявності його заяви від 24.11.2016 про розгляд справи за його відсутності) (а.с.96-97)

Представник відповідача також подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, повністю підтримав ті заперечення, які подавалися ним раніше і просив ухвалити рішення за його відсутності (а.с.99)

Третя особа належним чином повідомлялася, її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Так, з позовної заяви вбачається, що позивач з 06.08.2007 по 24.06.2016 перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працювала на посаді головного бухгалтера у ДП «Вайлант груп Україна».

Наказом №16-к від 24.06.2016 її звільнено з посади згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням, проте, наполягає позивач, такого «бажання» в неї ніколи не було, заява була написана під тиском і примусом керівника підприємства ДП «Вайлант Груп Україна», який за текстом позову полягав у наступному.

Так, 24.06.2016 керівник ДП «Вайлант Груп Україна» Рон О.А. викликав її до себе в кабінет, де був також присутнім фінансовий директор ОСОБА_4, і остання повідомила позивача, що вона повинна звільнитися із займаної посади 10-им червням 2016 року, інакше вони «забезпечать» її звільнення іншим шляхом, звинувачуючи її в тому, що вона ймовірно скоїла якесь правопорушення.

Неодноразово за текстом позову позивач зазначає про те, що керівництво ДП «Вайлант Груп Україна» вирішило застосувати до неї примус, проте, з яких підстав і яким чином позивач це для себе зрозуміла, і головне в чому такий примус, якщо він мав місце, проявився, позивач в позові не зазначає.

Також за текстом позову позивач не заперечує, що вона вчасно отримала трудову книжку та була повідомлена про видачу відповідного наказу про звільнення, що засвідчила своїм власним підписом.

Позивач наполягає, що звільнення відбулося із ініціативи власника підприємства, але аж ніяк не із її власної волі.

Позивач серед підстав свого позову також акцентує увагу суду на тому, що взагалі її фактичне звільнення відбулося 24 червня 2016 року, до цього часу вона ще виконувала свої посадові обов'язки, оскільки раніше погоджувала ті чи інші заяви, в яких певні обов'язки на неї покладалися станом на кінець червня. Позивач переконує, що якби вона мала бажання звільнитися, то таке покладення на неї обов'язків в тих чи інших внутрішніх документах свого відображення б не знайшло (а.с.1-7)

З поданих відповідачем заперечень вбачається наступне.

Так, відповідач категорично заперечує проти задоволення позову, підкреслює, що позивач подала самостійно заяву про звільнення за власним бажанням, будь-який тиск на неї виключений як з боку керівництва ДП «Вайлант груп Україна», так і з боку будь-яких інших осіб, оскільки заява написана нею власноручно та нею самостійно подана відповідачу для прийняття рішення.

Крім того, відповідач вказує на недоведеність тих обставин, на які посилається позивач в своєму позові, оскільки жодних належних і допустимих доказів такого «тиску» позивач не тільки не долучає, навіть не зазначає про їх існування.

Жодного звернення до органів поліції, жодної заяви в прокуратуру про порушення, на її думку, її прав, за переконанням відповідача, свідчить лише про те, що вона вводить суд в оману.

Відповідач дійсно визнає, що позивач свої обов'язки виконувала до 24 червня 2016 року, коли і була звільнена за власним бажанням. Зі своєї сторони підприємство виконало всі дії, необхідні для вчинення в такому випадку, і видало трудову книжку, і ознайомило із відповідним наказом, і здійснило відповідний розрахунок.

Окремо, відповідач зазначив, що наданий позивачем аудіо запис нібито виступу фінансового директора на зборах трудового колективу ДП «Вайлант груп Україна» 30 червня 2016 року є неспроможним доказом підтвердження будь-яких обставин справи, тим більше, що клопотання про прослуховування його в судовому засіданні ніхто не заявляв, відповідачу взагалі не зрозуміло, що саме він може підтверджувати.

Щодо посилання позивача на заяву бухгалтера ОСОБА_5 про відпустку від 16 червня 2016 року, в якій остання пропонує покласти на позивача виконання її обов'язків на період відпустки з 24.06.2016 по 27.06.2016, тобто після запланованого звільнення позивача, то відповідач вважає, що ця обставина також не може вважатися доказом відсутності станом на 16.06.2016 волевиявлення у позивача на звільнення. Окремо зауважив, що ОСОБА_5 є рідною племінницею позивача. Сама ОСОБА_5 також не може приймати рішення, на кого такі обов'язки в разі своєї відсутності покладати.

Відповідач не розуміє також зауваження позивача щодо дати звільнення - 24.06.2016, оскільки в самій її заяві про звільнення визначена саме ця дата.

Копія наказу про звільнення в разі звільнення за власним бажанням видається виключно за бажанням такої особи, проте в момент такого звільнення позивач такого бажання не виявляла. Відповідач обурюється, що в позові позивач пише про те, що такий наказ їй не було видано, оскільки незважаючи на те, що такого обов'язку видавати позивачу за таких обставин наказ про звільнення у відповідача не було, із таким наказом відповідач позивача все ж таки ознайомив (а.с.73)

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

При цьому, саме сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, окрім підстав звільнення від доказування, які прямо передбачені ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що наказом №63-к від 06.08.2007 позивача призначено на посаду головного бухгалтера ДП «Вайлант груп Україна» (а.с.78) на підставі відповідної заяви останньої від 06.08.2007 (а.с.79)

З наявної в матеріалах справи заяви позивача від 10.06.2016 вбачається, що остання просить генерального директора ДП «Вайлант груп Україна» звільнити її з посади головного бухгалтера з 24 червня 2016 року (а.с.81)

Суд приймає до уваги, що сама позивача не оспорює, що саме вона писала цю заяву, проте доводи останньої, що вона написана під примусом не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Так, згідно наказу №16-к від 24 червня 2016 року за підписом генерального директора ДП «Вайлант груп Україна» на підставі заяви позивача від 10.06.2016 останню звільнено з посади головного бухгалтера ДП «Вайлант груп Україна» з 24.06.2016 (а.с.82)

На самому документі стоїть відмітка про те, що позивач ознайомлена із його змістом, трудову книжку отримала, розрахунок проведено в повному обсязі.

Вищенаведені обставини також знайшли своє відображення в трудовій книжці позивача (а.с.14-15)

Суд не перевіряє, чи проведено такий розрахунок та чи видано трудову книжку, оскільки розглядає справу виключно а межах позовних вимог і з урахуванням виключно тих підстав, про які зазначає сама позивач, а остання не посилається на те, що у відповідача наявна заборгованість виплати заробітної плати.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольняється в разі задоволення позову про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на посаді, що в даному випадку через недоведеність підстав позову позивачем виключається.

Суд погоджується із відповідачем, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт чинення тиску на позивача з боку будь-якої особи, тим більше директора підприємства, що автоматично кваліфікує такі твердження як припущення, на яких не може ґрунтуватися жодне рішення суду.

Наявна в матеріалах справи заява позивача від 12.09.2016 про необхідність видачі їй наказу про звільнення не впливає на законність оскаржуваного наказу та не приймається судом під час прийняття рішення по даній справі (а.с.83)

Також посилання позивача на відомості в заяві бухгалтера ДП «Вайлант груп Україна» ОСОБА_5 про надання їй відпустки з 24.06.2016 по 27.06.2016 і покладення в цей час виконання її посадових обов'язків на позивача (а.с.16) як на доказ чинення на позивача тиску в момент написання нею заяви про звільнення є неспроможними, оскільки такі відомості в заяві ОСОБА_5 незрозуміло як, по-перше, узгоджуються із відомостями, які зазначаються в наказі №265 генерального директора підприємства від 17.06.2016 про надання відпустки ОСОБА_5 (а.с.85), зокрема, що в цьому наказі таке покладення відсутнє, і по-друге, саме таке зазначенням ОСОБА_5 цього не свідчить про факт тиску на позивача будь-коли))

Саме тому судом було відмовлено представнику позивача у витребуванні і колективного договору, бо незрозуміло що його текст буде підтверджувати, якщо підставою позову є саме чинення тиску на позивача в момент написання відповідної заяви, і положення про щомісячне преміювання працівників, положення про оплату плати працівників підприємства, положення про порядок та умови виплати винагороди за підсумками року працівників)) (а.с.42)

Також судом відмовлено у виклику в якості свідків в судове засідання позивача, представника позивача)) оскільки під час надання пояснень сторін та їх представників останні не позбавлені права надати такі пояснення під присягою і для цього заявляти відповідне клопотання не має необхідності, в той же час, в подальшому навпаки, представником позивача подана заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, про що зазначено судом вище (а.с.50)

Виклик третьої особи для допиту в судовому засіданні в якості свідка також судом був визнаний недоцільним з урахуванням належного повідомлення судом останнього про всі засідання у справі і направлення за його підписом заперечень на адресу суду із зазначенням про розгляд справи за його відсутності (а.с.50, 77)

Щодо виклику ОСОБА_6 та ОСОБА_7, то представник позивача не зміг належним чином обґрунтувати, що саме ці особи засвідчать в судовому засіданні з урахуванням тих обставин, які наведені в позовній заяві, в той же час, суд роз'яснив, що позивач і її представник не позбавлені можливості в подальшому повернутися за потребою до цього питання (а.с.50), проте, як зазначено судом вище, представник позивача подав заяву слухати справу за наявними доказами у справі.

Поданий диск на а.с.61 долучений до матеріалів справи, проте представником позивача не було заявлено клопотання про його прослуховування в судовому засіданні навіть після акцентування судом на цьому уваги, представник позивача в судовому засіданні 24.11.2016 просив лише щоб він містився в справі. Які на ньому обставини чинення тиску на позивача, за умови дійсно чинення такого тиску, зберігаються на диску, представник позивача суду також не повідомив, відтак суд позбавлений можливості врахувати його під час ухвалення рішення у справі.

Суд неодноразово наголошував на тому, що саме сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, окрім підстав звільнення від доказування, які прямо передбачені ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного, суд робить висновок про те, що ті обставини, на які посилалася позивач в своєму позові не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не надані суду належні та допустимі докази чинення тиску на позивача в момент написання нею заяви про звільнення.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 57-61, 208, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Вайлант груп Україна», третя особа генеральний директор ДП «Вайлант груп Україна» Рон Олександр Андрійович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Кицюк