Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/42/17

21 лютого 2017 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Круль І.В.

з участю: секретаря Матлюк Л.Г.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Богородчани cправу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що 04 січня 2017 між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 004858, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування автомобіль «Kia Sportage», а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору. Того ж дня оплатив 70 000 грн. вартості автомобіля та зобов'язався періодично сплачувати за користування автомобілем 22 333 грн. 33 коп. щомісяця 1 рік та 6 732 грн. 75 коп. щомісячно з 2-5 роки, а отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Вважає, що спірний договір не відповідає діючому законодавству та порушує права Лізингоотримувача як Споживача, підписаний під впливом обману, є несправедливим, а також недодержано вимог про нотаріальне посвідчення, а на вимогу повернути сплачені грошові кошти отримав відмову від відповідача, у зв'язку із чим просить суд визнати договір недійсним та стягнути кошти.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просять визнати договір недійсним та стягнути кошти.

Представник відповідача в судові засідання не з'являється, в поданім запереченні, позов не визнав, вважає його безпідставним, оскільки на час укладення договору дотримано вимоги закону.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 04 січня 2017 між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 004858, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування автомобіль «Kia Sportage», а він зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору. Того ж дня позивач оплатив 70000 грн. вартості автомобіля та зобов'зався періодично сплачувати за користування автомобілем 22 333 грн. 33 коп. щомісяця 1 рік та 6732 грн. 75 коп. щомісячно з 2-5 роки, а отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ,3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Аналізуючи зміст укладеного мі сторонами договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодаця.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до п.5.1 договору автомобіль передається в користування Лізингоотримувачу протягом строку,який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати 50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію - 10 % від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3 % .

Пунктом 5.4. договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Як вбачається зі змісту п.п. 5.4., 8.3., 8.8. договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Таким чином, суд аналізуючи вищезазначені положення договору, приходить до висновку про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання

В той же час, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Суд констатує, що вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача, оскільки в п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу .

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку що значна частина умов договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним у ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключено таку для лізингодаця. Договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Таким чином Договір фінансового лізингу №004858 від 04 січня 2017 року підлягає визнанню недійсним, із відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у розмірі 70000 грн.

На підставі викладеного, ст.ст.ст.203, 215, 509, 638, 640, 806 ЦК України ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, - задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №004858 укладений 04 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 70000 (сімдесят тисяч) гривень.

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» 640 грн. судового збору в дохід держави.

Термін оскарження рішення до апеляційного суду в Івано-Франківській області через Богородчанський районний суд 10-днів з дня проголошення, а відповідачу - з часу отримання його копії

Головуюча Круль І.В.