Єдиний унікальний номер 233/6784/15-ц Номер провадження 22-ц/775/79/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Курило В.П., Жданової В.С.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, стягнення одноразової допомоги та витрат на поштові відправлення та проїзд,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, стягнення одноразової допомоги та витрат на поштові відправлення та проїзд - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд скасувати рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині відшкодування відповідачем одноразової допомоги в розмірі 17 мінімальних заробітних плат, що складає 24650,00 гривень, та стягнення витрат на поштові відправлення та проїзд у сумі 260,39 грн.

Доводами апеляційної скарги наведено, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що було винесено з порушенням норм матеріального права.

Вважає, що судом не прийнято до уваги та порушено положення частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування», яким передбачено, що у разі якщо при подальших обстеженнях МСЕК потерпілому встановлено інший, вищій ступінь втрати стійкої професійної працездатності, йому провадиться одноразова виплата, розмір якої визначається відповідно до відсотка, на який збільшено ступінь втрати працездатності, щодо попереднього обстеження МСЕК, виходячи з розрахунку 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату. Відповідно до цієї норми Закону ОСОБА_1 повинна бути виплачена одноразова грошова допомога у максимальному розмірі на загальну суму 24650,00 грн. для відшкодування завданої їй шкоди.

Зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні позову щодо відшкодування витрат на проїзд та відправку поштової кореспонденції, не врахував, що для відновлення своїх порушених прав на спеціальний медичний догляд, супровід за путівками на санаторно-курортне лікування, додаткове харчування, лікувальній масаж та лабораторне обстеження вона витратила на пересилку поштової кореспонденції та проїзд до МСЕК грошові кошти в загальному розмірі 260,00 грн. Тому суд помилково прийняв таке рішення, вважає, що ці суми їй мають бути відшкодовані.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з розрахунку 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на листопад 2016 року.

Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівка Донецької області в судовому засіданні апеляційного суду з доводами апеляційної скарги не погодився, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення одноразової допомоги виходячи з розрахунку 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату, та стягнення витрат на поштові відправлення та проїзд у сумі 260,39 грн.

Тому апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що згідно Акту про нещасний випадок на виробництві №1/1988 року від 25 лютого 1988 року за формою Н-1, 23 лютого 1988 року о 15 годині 20 хвилин, під час виконання посадових обов'язків дільничного лікаря - терапевта Міської лікарні №6 м. Єнакієве, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїзду автомобілю, ОСОБА_1 отримала тяжку відкриту травму обох кінцівок, відкритий перелом правого стегна 1У типу за Капланом з пошкодженням стегнової артерії та вен, травматичне відшарування шкіри лівого стегна та голені (а.с. 4-5, том 1).

Внаслідок нещасного випадку ОСОБА_1 було первісно встановлено 90% втрати працездатності та визнано її інвалідом ІІ групи, і цього сторони не оспорюють.

Рішенням Єнакіївського місцевого суду Донецької області від 4 квітня 2002 року стягнуто з державного підприємства «Придніпровський хімічний завод» на користь ОСОБА_1 2446, 46 грн. та з Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Єнакієве стягнуто щомісячно по 266,96 грн. безстроково з врахуванням росту заробітної плати в галузях національної економіки у відповідності до діючого законодавства починаючи з 1 січня 2002 року (а.с. 141, том 1).

Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 13 грудня 1999 року з державного підприємства «Придніпровський хімічний завод» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по щомісячним платежам в рахунок відшкодування шкоди 3025,15 грн. та щомісячно починаючи з 1 січня 2000 року по грудень 2011 року - заробіток в розмірі 177,96 грн. з виплатою компенсації з корегуванням у випадку підвищення тарифів; зобов'язано державне підприємство «Придніпровський хімічний завод» відшкодувати витрати на придбання автотранспорту згідно наданих документів; з міської лікарні №6 м. Єнакієве на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по оплаті лікування та придбання медикаментів в сумі 415, 11 грн. та щомісячні витрати на спеціальний медичний, загальний та побутовий догляд, додаткове харчування по 61,00 грн., починаючи з 1 січня 2000 року (а.с. 185-188, том 1).

З довідки від 3 травня 2001 року про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого, на 3 травня 2001 року, за міською лікарнею №6 м. Єнакієве до 01 квітня 2001 року заборгованість перед ОСОБА_1 відсутня (а.с. 191, том 1).

З висновку ВКК №1799 від 30 вересня 2015 року вбачається, що позивачку направлено на МСЕК для внесення змін до індивідуальної програми реабілітації інвалідів та узгодження раціону додаткового харчування (а.с. 13, том 1). З повідомлення №111 від 22 жовтня 2015 року видно, що ОСОБА_1 повторно направлено на поновлення ІПР та затвердження раціону додаткового харчування внаслідок нещасного випадку, яке сталося на виробництві 23 лютого 1988 року (а.с. 20, том 1).

Відповідно довідки №078700 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 13 грудня 2001 року позивачці безстроково встановлено 90% втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом. Встановлена необхідність в спеціальному медичному догляді, звичайному та побутовому догляді, додатковому харчуванні, медикаментозне лікування, щорічному санітарно-курортному лікуванні, автомобілі з ручним керуванням. Довідкою №0040222 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги з 20 листопада 2015 року ОСОБА_1 повторно безстроково встановлено 90% втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом 25.02.1988 року. Встановлена необхідність в спеціальному медичному догляді, звичайному та побутовому догляді, медикаментозне лікування, санітарно-курортному лікуванні при відсутності протипоказань, тростину, милиці з підлокітниками, ортопедичне взуття, зимова та літня взуття (а.с. 8, том 1).

З довідки №01-03/03-102 від 9 лютого 2016 року виданої відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівка Донецької області вбачається, що ОСОБА_1 надано компенсацію витрат на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля в розмірі: березень - 104,36 грн. (за 2 половину 2014 року), - 104,39 грн. (за 1 половину 2015 року), листопад 2015 року - 113,56 грн. (за 2 половину 2015 року) (а.с. 106, том 1).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про стягнення одноразової допомоги та стягнення витрат на поштові відправлення та проїзд, суд першої інстанції виходив з того, що дія Закону України №1105-XIV від 23.09.1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який передбачає таке відшкодування, не поширюється на події, що сталися до його прийняття, інші нормативно-правові акти, що діяли на час означеної події, не передбачали виплати потерпілому одноразової допомоги; а витрати на поштові відправлення та проїзд не належать до страхових витрат, відшкодування яких покладається саме на відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, і відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення одноразової допомоги та витрат на поштові відправлення та проїзд, суд першої інстанції входив з того, що на час втрати позивачкою працездатності діяли Правила відшкодування підприємствами, установами та організаціями шкоди, затверджені постановою Держкомпраці СРСР та Президіумом ВЦРПС від 03.07.1984 року №690, які не передбачали сплату одноразової допомоги при отриманні травми на виробництві, а також будь-які виплати постраждалому покладалися на підприємство, а не на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Такий висновок суду першої інстанції підтверджується довідкою від 3 травня 2001 року про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого, на 3 травня 2001 року, з якої вбачається, що за міською лікарнею №6 м. Єнакієве, в якої працювала позивачка дільничнім лікарем терапевтом, до 01 квітня 2001 року заборгованість перед ОСОБА_1 відсутня (а.с. 191, том 1).

Довід апеляційної скарги щодо неврахування положення частини 2 статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування», яким передбачено, що у разі якщо при подальших обстеженнях МСЕК потерпілому встановлено інший, вищій ступінь втрати стійкої професійної працездатності, йому провадиться одноразова виплата, розмір якої визначається відповідно до відсотка, на який збільшено ступінь втрати працездатності, щодо попереднього обстеження МСЕК, виходячи з розрахунку 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату, є безпідставним.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Закон України №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» прийнятий 23 вересня 1999 року та набрав чинності з 1 січня 2001 року.

Частинами 1, 2 статті 42 цього Закону, передбачено, що у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату.

У разі якщо при подальших обстеженнях МСЕК потерпілому встановлено інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної працездатності з урахуванням іншої професійної хвороби або іншого каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, йому провадиться одноразова виплата, розмір якої визначається відповідно до відсотка, на який збільшено ступінь втрати працездатності, щодо попереднього обстеження МСЕК, виходячи з розрахунку 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату.

Судом встановлено, що позивачці при повторному огляді МСЕК встановлена 1«Б» група інвалідності зі ступенем втрати професійної працездатності 90% у зв'язку з трудовим каліцтвом 25.02.1988 року (а.с. 8, том 1). Іншого, вищого ступеню втрати стійкої професійної працездатності, іншої професійної хвороби або каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, цією довідкою не встановлено.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка пояснила, що повторно група інвалідності їй встановлена у зв'язку з трудовим каліцтвом 25.02.1988 року, ступень втрати професійної працездатності в розмірі 90% залишився той же, як при первісному огляді, і цього не заперечує представник відповідача.

Отже, підстави для виплати відповідно до частини 2 статті 42 наведеного вище Закону України відсутні.

Крім того, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що компенсування витрат позивачці на проїзд до МСЕК та поштові відправлення не належить до страхових виплат, відшкодування яких здійснюється відповідачем. Тому ця вимога не підлягає задоволенню.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині, що оскаржується.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення одноразової допомоги та витрат на поштові відправлення та проїзд є законним і підстав для його скасування в цій частині не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді