АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА»про стягнення коштів та відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» (надалі - ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА») про стягнення коштів та відшкодування завданих збитків.

Зазначав, що 04 червня 2015 року між ним та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 001461, відповідно до якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, яким згідно додатку № 2 до договору є транспортний засіб марки Foton FT454, ціна - 13080,65 євро, та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

Умови вищевказаного договору (додаток 1 до договору) передбачають сплату авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, що складає 35000 грн., які були сплачені позивачем, на підтвердження чого ним надано квитанцію, та які відповідач мав йому повернути у відповідності до ст. 216 ЦК України.

Зазначав, що нотаріально посвідченим вищевказаний договір фінансового лізингу від 04 червня 2015 року не був.

Просивстягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, в сумі 35 000 грн., та збитки врозмірі 3 % річних з простроченої суми, що становить 776 грн. 71 коп. та суми індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 825 грн. 13 коп., всього 36 601 грн. 84 коп.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 35 000 грн., судовий збір, в сумі 551 грн. 21 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду і постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Встановлено, що 04 червня 2015 року ОСОБА_2 на виконання договору фінансового лізингу № 001461 сплатив 35000 грн. (а.с.18).

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що враховуючи доведеність сплати позивачем відповідачу грошових коштів, в сумі 35000 грн., та недійсності укладеного договору лізингу, зазначена сума підлягає поверненню ОСОБА_2, між тим, позовні вимоги, визначені відповідно до ст. 625 ЦК України, не підлягають задоволенню, остільки не є грошовими зобов'язаннями в розумінні згаданого закону.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими.

Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог в частині визнання договору лізингу недійсним та не правомірно застосував правові висновки Верховного Суду України, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про сплату 35000 грн. ОСОБА_2 на виконання договору фінансового лізингу № 001461 та відповідно не вказують на виконання відповідачем зазначеного договору лізингу, а отже, правові підстави до неповернення сплаченої ОСОБА_2 суми грошових коштів в даному випадку відсутні.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

З урахуванням змісту договору лізингу, у договорі виключені та обмежені права лізингододержувача як споживача щодо лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених п. 12.1 договору, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Згідно п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору.

Між тим, в порушення вимог ст.ст. 220, 799 ЦК України спірний договір нотаріально не посвідчений.

Окрім цього, колегія суддів враховує й рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, яким визнано доведеним, що укладений між відповідачем та ОСОБА_2 договір фінансового лізингу № 001461 від 04 червня 2015 року є нікчемним через недотримання в момент підписання вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України (а.с.7-15).

З урахуванням викладених обставин, та правових висновків Верховного Суду України по справах № 6-1551цс16 від 19 жовтня 2016 року, № 6-3020цс15 від 11 травня 2016 року, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав до часткового задоволення заявленого по справі позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд у відсутність вимог, у мотивувальній частині визнав укладений між сторонами договір недійсним, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, остільки ці твердження не спростовують долучені по справі докази, які підтверджують невідповідність укладеного договору вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансовий лізинг» та суперечать ст.ст. 220, 799, 808 ЦК України.

Зазначені обставини виключають застосування умов договору в частині правових наслідків його розірвання, у зв'язку з чим колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність застосування судом п. 12.1 договору, якою передбачено стягнення штрафу за розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів враховує обставини справи, а також передбачені положеннями цивільного процесуального кодексу України повноваження суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/23786/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2660/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.