Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України/

15 лютого 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пісчанської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що його батькові ОСОБА_3, який помер 12 грудня 2015 року, на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 1969 року належало 7/25 частин житлового будинку 21 по вул. Ласточкіна (перейменовано на вул. ОСОБА_4) в м. Дніпро. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2016 року спадкоємцем майна ОСОБА_3 є його син ОСОБА_1 Окрім того співвласниками житлового будинку 21 по вул. Миколи Гнатюка є ОСОБА_5, якому належить 11/25 частин домоволодіння, та ОСОБА_2, якій належить 7/25 частин зазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 вересня 1998 року. В 2001 році відповідач переїхала жити до родичів у Російську Федерацію. В січні 2002 року до батька позивача приїхав онук відповідача і повідомив, що остання залишається проживати в Росії, а батько може придбати її частину домоволодіння за 6 000 доларів США. В подальшому батько позивача сплатив ОСОБА_6 вказану суму коштів, про що той написав розписку та надав батькові копії документів на частку домоволодіння. Після цього батько позивача заселився в частину домоволодіння ОСОБА_2 та проживав там до дня смерті. Тому позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 7/25 частин домоволодіння № 21 по вул. Миколи Гнатюка в м. Дніпро, що належали ОСОБА_2

В судове засідання позивач не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 1969 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належало 7/25 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Ласточкіна (в подальшому перейменовано на вул. ОСОБА_4), буд. 21 /а.с.8-9/

12 грудня 2015 року ОСОБА_3 помер, та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 липня 2016 року спадкоємцем останнього є його син ОСОБА_1 Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 7/25 часток домоволодіння № 21 по вул. Ласточкіна в м. Дніпро /а.с.7/.

Співвласниками вищевказаного домоволодіння також є ОСОБА_5, якому на підставі договору дарування від 18 травня 2005 року належить 11/25 частин домоволодіння /а.с.16/, та ОСОБА_2, якій на підставі свідоцтва про право на спадщину на законом належить 7/25 частин домоволодіння /а.с. 17/.

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 згідно адреси: м. Дніпро, вул. Миколи Гнатюка, 21, зареєстрованою не значиться /а.с.63/.

ОСОБА_3, проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 25 січня 2002 року по 12 грудня 2015 року, що підтверджується довідкою про місце проживання від 04 листопада 2016 року № 577 /а.с.19/ та згідно розрахунку нарахувань та платежів за використану електричну енергію сплачував за надані послуги протягом 2002 року по 2016 роки /а.с.20-23/.

Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.)

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У відповідності до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки батько позивача та позивач відкрито заволоділи 7/25 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Миколи Гнатюка, 21, що складається з житлового будинку літ. А-1, сараю літ. Б, гаражу літ. Г, гаражу літ. Ж, уборних літ. В, Е, душу літ. Д, споруд 1-6, мостіння І, ІІ, що належали ОСОБА_2, добросовісно, добросовісність володіння такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю будь-яких претензій з боку третіх осіб, та враховуючи те, що доводи позивача належним чином підтверджені у судовому засіданні, вони ґрунтуються на вимогах закону, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 7/25 частин домоволодіння, що складається житлового будинку літ. А-1, сараю літ. Б, гаражу літ. Г, гаражу літ. Ж, уборних літ. В, Е, душу літ. Д, споруд 1-6, мостіння І, ІІ, що розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Миколи Гнатюка, буд. 21, та належали ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.О. Демидова