Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №323/2325/16 Головуючий у 1 інстанції: Щербань Л.С.
Провадження № 22-ц/778/232/17 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області про поновлення у списках на отримання права на земельну частку (пай) та видачі сертифікату,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області про поновлення у списках на отримання права на земельну частку (пай) та видачі сертифікату.

В позові зазначав, що 29 грудня 1987 року він був прийнятий в члени колгоспу ім. Куйбишева с. Омельник Оріхівського району Запорізької області, звідки був направлений на навчання до Оріхіського РАПО на тракториста. В 1990 році був призваний до лав Збройних Сил СРСР. 01 лютого 1996 року КСП ім. Куйбишева отримало Державний акт на право колективної власності на землю і членам КСП на території Омельницької сільської ради були виділені земельні ділянки (паї) в розмірі по 7,8 умовних кадастрових гектар. Під час розпаювання його не було включено в списки на розпаювання земель та на його ім'я не було виготовлено сертифікату. Посилаючись на викладене, просив суд зобов'язати відповідача поновити його в списках членів КСП ім. Куйбишева, як такого, що має право на земельну частку (пай) в розмірі 7,8 умовних кадастрових гектара та видати на його ім'я сертифікат на право на земельну частку (пай) встановленого зразку.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представником відповідача подані заперечення на спростування доводів апеляційної скарги. Просить про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

ОСОБА_3 був прийнятий в члени колгоспу ім. Куйбишева с. Омельник Оріхівського району Запорізької області з 29.12.1987 року на підставі протоколу загальних зборів уповноважених колгоспників № 1 від 23 січня 1988 року.

Державний акт на право колективної власності на землю ЗП № 0000401 було видано Колективному сільськогосподарському підприємству ім. Куйбишева 21.02.1996 року. Позивач в списки членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева включений не був.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що на момент отримання КСП Державного акту на право колективної власності на землю, він був його членом та приймав участь у роботі колективу як його член

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказів щодо звернення позивача до КСП ім. Куйбишева або державних установ з питання порушення його права на отримання земельного паю та не включення його до списків членів КСП, що мають право на земельну частку (пай), позивач суду не надав. Доказів членства у КСП на момент отримання останнім Державного акту на право колективної власності на землю позивач не надав.

Висновки рішення суду по суті спору відповідають обставинам справи, які правильно встановлені судом та узгоджуються з нормами матеріального права, застосованими до спірних правовідносин.

Так, відповідно до Указів Президента України № 666/94 від 10.11.1994р. "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" та № 720/95 від 08.08.1995р. "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського товариства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови від 16 квітня 2004р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

За змістом зазначеної норми право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що відсутні будь-які докази того, що позивач був виключений із членів колгоспу ім.Куйбишева, а потім і КСП ім.Куйбишева, так як у відповідності до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і органзіціям» № 720/95 від 08.08.1995р., таке право мають лише члени сільськогосподарських підприємств.

Проте ці доводи апелянта не ґрунтуються ані на матеріалах справи, ані на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Факт прийняття позивача в члени колгоспу ім.Куйбишева підтверджується документально.

Ті обставини, що позивач працював у КСП, що його було включено до членів КСП підтвердження не мають.

За вказаних обставин суд вірно визнав, що у позивача не виникло права на включення в Списки членів КСП ім.Куйбишева під час отримання підприємством Державного акту про право колективної власності на землю, та, відтак, не виникло і права на участь у паюванні землі і отриманні сертифікату на земельну частку (пай), а отже немає підстав для його поновлення в цих списках.

Разом з тим, відмовляючи в позові за його безпідставністю та недоведеністю вимог, суд одночасно мотивував відмову в позові пропуском позивачем строку позовної давності. Вказане є помилковим, оскільки відмова в позові у зв'язку з пропуском позовної давності можлива лише у разі обґрунтованості та доведеності позовних вимог та є самостійною підставою для відмови у позові

Проте, вказане порушення судом першої інстанції норм права, які регулюють питання застосування наслідків пропуску строку позовної давності, не призвело до неправильного вирішення спору, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд ґрунтував рішення на припущеннях, не мають свого підтвердження.

Суд першої інстанції належним чином ухвалив рішення з дотриманням положень ст.ст.10,11 ПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а цивільні справи розглядаються на підставі наданих доказів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Позивач в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний на засадах змагальності переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог, що ним зроблено не було.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: