Справа №576/566/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Демченко О. С.
Номер провадження 22-ц/788/60/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Семеній Л. І. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто"

на заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто"

про визнання правочину недійсним та застосування наслідків визнання правочину недійним, -

в с т а н о в и л а :

24 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір №002853 фінансового лізингу, з додатками, згідно якого предметом лізингу є трактор ХТЗ 3512. Відповідно до умов договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах передбачених договором. Вважає, що договір фінансового лізингу №002853 суперечить діючому законодавству та порушує його права як споживача. Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №002853 від 10 грудня 2015 року він повинен сплатити відповідачу адміністративний платіж (10% вартості предмету лізингу), що становить 892,86 дол. США. 10 грудня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу він сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 22000,00 грн. Також позивач вважає, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 806, 808 ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Вважає, що в договорі фінансового лізингу також має місце нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, а тому зазначені положення в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Також зазначає, що згідно ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Також позивач вважає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу в порушення вимог передбачених ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений. Тому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №002853 від 10 грудня 2015 року, укладений між ним - ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на свою користь 22000,00 грн. боргу та судові витрати.

Заочним рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 10 грудня 2015 року договір фінансового лізингу №002853.

Зобов'язано ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в порядку застосування наслідків недійсності правочину повернути ОСОБА_3 22000,00 грн. як суму коштів, сплачену на виконання договору фінансового лізингу №002853 від 10 грудня 2015 року.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_3 551 грн. 21 коп. судового збору.

Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 листопада 2016 року залишено без задоволення заяву ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про перегляд заочного рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», посилаючись на необґрунтованість ухваленого рішення, на порушення норм матеріального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом не надано належної оцінки доказам по справі, не проаналізовано норми договору фінансового лізингу та положення спеціального законодавства, не вірно застосовано до даних правовідносин норми Закону України «Про захист прав споживачів. Вказує, що суд не взяв до уваги того факту, що, відмовляючи позивачу у поверненні адміністративного платежу, товариство діяло відповідно до положень договору та, що, при укладенні договору, сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Зазначає, що на момент підписання договору фінансового лізингу сторони не знають і не можуть знати кінцеву модель та вартість транспортного засобу, а тому не можуть зазначити всі лізингові платежі. Не погоджується з висновком суду про обов'язкове ліцензування діяльності товариства, оскільки відповідач займається фінансовим лізингом відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями якого не передбачено ліцензування такого виду діяльності. Вказує, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим, оскільки ст.799 ЦК України, яка передбачає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, не відноситься до загальних положень про найм викладених в параграфі 1 глави 58 ЦК України не регулює відносини фінансового лізингу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення на апеляційну скаргу представників позивача і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2015 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто" договір фінансового лізингу № 002853 з додатками, відповідно до якого відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу - трактор ХТЗ 3512 вартістю 8928, 57доларів А (що згідно п. 8.2 договору еквівалентно 225000 грн. на день підписання договору), та передати його у користування позивача у строк та на умовах, визначених договором, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові та інші платежі, передбачені договором.

Згідно пункту 1.7 договору трактор передається у користування ОСОБА_3 не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до додатку 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10% від вартості предмета лізингу, що становить 892,86 дол. США.

Відповідно до додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 8928,57 дол. США; авансовий платіж - 4464,29 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 372,02 дол. США; адміністративний платіж - 892,86 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 267,286 дол. США (3% вартості предмета лізингу).

Згідно п. 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Відповідно до п. 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із визначенням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору.

Розділом 12 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.4-12.7 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно пунктів 12.1; 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Крім того, п. 12.1 договору передбачає, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає (а.с.8-15).

Того ж дня позивач сплатив по виданій йому відповідачем квитанції (вніс на банківський рахунок відповідача) відповідачу 22000 грн. (що відповідало 892,868 доларам США) як суму адміністративного платежу за умовами Додатку № 1 до Договору. При цьому, в зазначеній квитанції відповідача вказана сума до сплати була зазначена не як адміністративний платіж, а як авансовий платіж (а.с.16).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що договір фінансового лізингу від 10 грудня 2015, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», нотаріально посвідчено не було, хоча такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Доводи апеляційної скарги про протилежне є безпідставними.

З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Зі змісту ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 3.1.1, 3.3.1 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 8928,57 доларів США з урахуванням ПДВ, що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на момент укладення цього договору складало 225000,00 грн. з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

За змістом указаних пунктів договору, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Проаналізувавши зміст договору, суд встановив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (12.1 договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 692 ЦК України, споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4 договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.3 договору, разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення (п. 10.14).

За змістом ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15; від 10 травня 2016 року № 6-3020цс15; від 08 червня 2016 року № 6-330цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Отже, суд першої інстанції, визнаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та, стягуючи з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену ним суму, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, правильно застосувавши положення Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 203, 215 ЦК України. Оскільки визнання недійсними окремих положень договору, призведе до зміни інших положень договору, на вимогу позивача, суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір недійсним у цілому.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач був ознайомлений з умовами договору та добровільно погодився сплатити платежі на рахунок відповідача, не спростовують висновків суду про визнання договору недійсним, так як судом першої інстанції правильно встановлено, що при укладенні спірного договору сторони, а значить і відповідач також, мали б дотримуватись принципу добросовісності, однак, фактично зміст договору свідчить про істотний дисбаланс передбачених прав та обов'язків на шкоду споживачу, тобто позивачу.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Також колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу виходячи з наступного :

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зі змісту ст.79 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних розглядом справи, у тому числі, належать і витрати на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладено Договір № 60/16 про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого ОСОБА_4 узяв на себе зобов'язання надавати ОСОБА_3 послуги з юридичної допомоги та консультування у сфері цивільного права. Вартість послуг складає 6050 грн. 00 коп. без ПДВ та на момент підписання даного акту є оплачені (а.с.198-200).

23 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору № 60/16 про надання юридичних послуг на виконання якої позивачем було сплачено 3600 грн. 00 коп., що підтверджується копією квитанції про сплату даних коштів.

Умовами укладених договорів було передбачено надання виконавцем юридичних послуг як на стадії розгляду справи у суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції. В той же час в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що виконавець за договором був допущений до участі у справі як фахівець у галузі права, приймав участь у суді першої інстанції та надавав юридичні послуги позивачу у справі. Також позивачем суду першої інстанції не надавались письмові докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу.

При розгляді справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 ухвалою суду був допущений до участі у справі як фахівець у галузі справа, приймав участь у судовому засіданні у режимі відео конференції, надав докази на підтвердження витрат понесених позивачем на оплату правової допомогу, а тому виходячи із граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу встановлених Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-ШУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з урахуванням складності цивільної справи, часу витраченого представником на участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції та виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає за необхідне частково відшкодувати позивачу за рахунок позивача понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 1500 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" відхилити.

Заочне рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у сумі 1500 грн. 00 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -