Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/780/17 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Є.У.№ 336/6409/16-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Воробйової І.А.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 29.12.1979 року по 12.05.1981 рік.

У 1979 році, при виконанні службового обов'язку в ДРА, в результаті підриву на міні, отримав множинне осколкове поранення, ЗЧМТ-контузія головного мозку (1980 р.), проявом якого стали шкіряні рубці в області лоба справа і по центру, в тім'яній області зліва, в області лівого колінного суглобу розмірами від 1,0х0,2 см до 3,0х2,0 см, а згідно виписок із історій хвороби Українського госпіталя для воїнів-інтернаціоналістів «Лісова Поляна» за 2009-2010 роки, наслідками мінно-вибухової травми, ЗЧМТ-контузії головного мозку є захворювання: «Післятравматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІІ ст., прогресуючий кризовий перебіг, з вираженим церебротенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією з частими судинними кризами, мнестичним зниженням, емоційно - вольовою нестійкістю. Післятравматичний цереборальний арахноїдит з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, цетральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Поширений остеохондроз хребта з больовим корінцевим синдромом».

У зв'язку з отриманням зазначеної контузії йому встановлена ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби. Від отриманої травми у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров'я. У зв'язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

Вважає, що у зв'язку з отриманням контузії під час захисту Вітчизни, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 100000,00 грн.

Оцінюючи завдану йому моральну шкоду виходить з тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок травми, а також фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров'я.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 50000 гривень у якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Міністерства оборони України в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що під час проходження військової служби в період часу з 29.12.1979 року по 12.05.1981 року позивач отримав поранення. Він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій та у 1979 році при виконанні інтернаціонального обов'язку в Демократичній Республіці Афганістан, отримав множинні вогнепальні осколкові поранення, що в подальшому призвело до розвитку численних захворювань, а після обстеження лікарською комісією в 2010 році йому була встановлена інвалідність. Наразі він є інвалідом 2 групи, в зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується відповідною довідкою до акта огляду МСЕК.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року у якому визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

Також судом було враховано положення ст. 23 ЦК України щодо права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що шкода була завдана позивачеві при проходженні військової служби, але вини відповідача у її завданні немає, не ґрунтується на законі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Такий висновок зроблений судом першої інстанції з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-86гс14.

Надання пільг військовослужбовцям, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», про який йдеться у апеляційній скарзі, не виключає реалізацію військовослужбовцями права на отримання відшкодування завданої моральної шкоди.

За матеріалами справи, відповідач отримав інвалідність в 2010 році, а 2 група інвалідності встановлена 30.12.2015 року, факт зв'язку інвалідності з військовою службою підтверджений витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань та каліцтва у колишнього військовослужбовця. За цим висновком поранення під час проходження військової служби призвело розвитку захворювань та ускладнень що кваліфікуються як такі, що пов'язані з виконанням обов'язків військовослужбовця. Згідно п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317 метою проведення медико-соціальної експертизи є, в тому числі, виявлення причини настання інвалідності. Тобто, Центральною військово-лікарською комісією, як компетентним органом, наданий висновок, що поранення та захворювання позивача пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Безпідставними є і послання на недоведеність моральної шкоди.

Так, за положеннями ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Факт отримання поранення та розвитку захворювання, пов'язаного з пораненням, яке призвело до втрати працездатності, не викликає сумнівів у наявності моральної шкоди. ЇЇ розмір визначений судом з урахуванням вимог розумності та справедливості та урахуванням положень ч. 4 ст. 23 ЦК України якою передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Таким чином суд першої інстанції зробив правильний висновок, що особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.

Висновок суду щодо розміру моральної шкоди та необхідності її відшкодування за рахунок відповідача, мотивований з посиланням на конституційно закріплену значимість здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою. Судом враховані обставини справи та наслідки захворювання, враховано, що захворювання позивача як наслідок поранення порушило його звичні нормальні зв'язки, йому необхідно додавати додаткових зусиль для організації свого життя в сім'ї та суспільстві.

З огляду на викладене. судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: