Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства Херсонський завод карданних валів» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Херсонського районного суду Херсонської області від 14 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 05 грудня 1988 року працював на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду енергосилового цеху публічного акціонерного товариства «Херсонський завод карданих валів» (далі - ПАТ «Херсонський завод карданих валів»). Відповідно наказу № 693 від 26 листопада 2008 року робота на підприємстві була зупинена з 01 грудня 2008 року. Наказом № 9 від 22 січня 2009 року робота на підприємстві була встановлена в режимі двох днів на тиждень, що підтверджує простій на підприємстві. За період простою з 01 грудня 2008 року по 01 березня 2009 рік заробітна плата та податки до Пенсійного фонду України були виплачені в червні 2009 року, що вплинуло на формування його страхового стажу.

Зазначав, що рішеннями судів на його користь були стягнуті заробітна плата за простій у листопаді 2008 року та вимушений прогул за період з січня по листопад 2010 року, які відповідач сплатив лише в січні 2011 року, при цьому податки сплачені не були.

Також вказував, що 19 серпня 2014 року він був ознайомлений з наказом № 97 від 07 травня 2013 року про переведення підприємства на режим роботи заводу тривалістю один день при п'ятиденному робочому тижні, зміні оплати праці в розмірі 0,2 ставки, та з наказом № 19 від

26 червня 2014 року про перейменування енерго-силового відділу в бюро головного енергетика. Він відмовився від пропозиції написати заяву про переведення його на інший режим роботи, у зв'язку з чим його було попереджено про звільнення в порядку п. 6 ст. 36 КЗпП та в подальшому

22 жовтня 2014 року за наказом № 82-к його звільнено.

Вважає дане звільнення незаконним, оскільки зазначені накази не передбачають зміну умов праці, а лише регламентують зміну режиму праці та перейменування відділу, а тому просив визнати недійсним та скасувати наказ № 82-к від 22 жовтня 2014 року ПАТ «Херсонський завод карданих валів» про його звільнення, поновити його на посаді машиніста компресорних установок 4 розряду відділу головного енергетика

ПАТ «Херсонський завод карданих валів» з 22 жовтня 2014 року, визнати таким, що працює на повну ставку (100 % робочого часу), стягнути з

ПАТ «Херсонський завод карданих валів» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2014 року по 22 січня

2016 року в сумі 32 004 грн 80 коп., зобов'язати ПАТ «Херсонський завод карданих валів» сплатити внески до Пенсійного фонду за кожен звітний період вимушеного прогулу, виплатити компенсацію за затримку заробітної плати за час вимушеного прогулу по день фактичної видачі заробітної плати, зобов'язати ПАТ «Херсонський завод карданих валів» надати звіти до Пенсійного фонду за кожен звітний період вимушеного прогулу для підтвердження повноти його трудового стажу, зобов'язати

ПАТ «Херсонський завод карданих валів» надати до Пенсійного фонду уточнені звіти за кожен звітний період: листопад, грудень 2008 року, січень, лютий 2009 року, з 05 січня по 16 листопада 2010 року щомісячно для підтвердження повноти його трудового стажу, зобов'язати

ПАТ «Херсонський завод карданих валів» сплатити необхідні податки до Пенсійного фонду за виплачену йому заробітну плату за час затримки виконання рішення суду за період з 16 листопада 2010 року по 19 січня

2011 року та направити уточнений звіт в Пенсійний фонд за кожен звітний період з 16 листопада 2010 року по 19 січня 2011 року для підтвердження повноти його стажу. Крім того, просив поновити строк звернення з даним позовом як пропущений з поважних причин.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від

17 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 21 липня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до ст. 32 КЗпП України зміна графіку роботи на підприємстві, розміру оплати праці, проведення реорганізації є істотною зміною умов праці, при цьому звільнення ОСОБА_4 відбулось з дотриманням вимог ст. 32, п. 6 ст. 36 КЗпП України. З приводу інших позовних вимог судом було зазначено про їх безпідставність та передчасність.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Під час звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, врахували висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15, повно встановили фактичні обставини справи щодо дотримання передбаченого ст. 32 КЗпП Українипорядку звільнення ОСОБА_4 у зв'язку із зміною істотних умов праці, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність порушень трудового законодавства при звільненні останнього.

При цьому судом першої інстанції вмотивовано було відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні решти позовних вимог з підстав, встановлених рішенням апеляційного суду Херсонської області від

16 листопада 2010 року щодо погодження позивача із умовами праці на перехід в 0,4 ставки, а також передчасністю звернення до суду із вимогами про зобов'язання відповідача надати до Пенсійного фонду уточнені звіти та сплатити податки враховуючи встановлений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, а також Законом України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» порядок надання уточнених відомостей, стягнення заборгованості та застосування фінансових санкцій щодо нарахування і сплати страхових внесків. Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку погодився із зазначеними висновками суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

При цьому доводи касаційної скарги щодо розгляду судом апеляційної інстанції лише позовних вимог щодо поновлення на роботі є безпідставними та спростовуються висновками суду.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Херсонського районного суду Херсонської області від

14 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від

21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур