АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 603/320/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г.
Провадження № 22-ц/789/131/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Сович Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Ваш Авто на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Ваш Авто про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003435 від 22.02.2016 року, укладений між ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто та ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто в користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 41000 грн. та 551 грн. 20 коп. судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 07 листопада 2016 року заяву ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто про перегляд заочного рішення в даній справі залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального, невідповідністю висновків суду обставинам справи та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги звертає увагу на невідповідність вимогам закону висновків суду в частині необхідності обов'язкового ліцензування послуг, що надаються ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто, оскільки товариство займається виключним видом господарської діяльності з надання окремої фінансової послуги з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи та отримання ліцензії. Видача 11.06.2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг України, товариству Лізингова компанія Ваш Авто довідки, про взяття його на облік як установи з правом надання послуг з фінансового лізингу свідчить про відповідність передбаченим законом (ч.4 ст.5 ЗУ Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг) вимогам на здійснення даного виду діяльності.

Такими, що не відповідають вимогам закону вважає й висновки суду в частині необхідності нотаріального посвідчення договору лізингу, оскільки спеціальне законодавство, яке регулює відносини лізингу (ЗУ Про фінансовий лізинг) не передбачає нотаріального посвідчення договорів лізингу, а лише письмову форму таких договорів (ст.6), яка була дотримана сторонами при укладенні договору. З врахуванням того, що укладений між сторонами у справі договір є договором непрямого лізингу (на момент укладення договору в лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки придбання такого передбачено у майбутньому після виконання лізингоодержувачем певних умов договору) вважає, безпідставним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2788цс15. Крім цього, звертає увагу на те, що застосовані судом першої інстанції правові позиції Верховного Суду стосуються господарської діяльності інших юридичних осіб (ТОВ Лізингова компанія Автофінанс та ТОВ Лізингова компанія Еталон), а не позивача в даній справі. Разом з тим, вважає, що судом безпідставно не було застосовано інші правові позиції Верховного Суду України, зокрема від 02.11.2015 року, що є протилежною правовій позиції від 16.12.2015 року.

Помилковими, на думку позивача, є й висновки суду в частині невідповідності укладеного між сторонами договору вимогам ЗУ Про захист прав споживачів. При цьому не враховано вимоги ч.1 ст.638 ЦК, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, а також те, що сторонами даного договору було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Безпідставними вважає й висновки суду в частині несправедливості умов договору.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з'явилися й про причини неявки не повідомили, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд обґрунтував свої висновки тим, що спірний договір фінансового лізингу укладено без дотримання всіх передбачених чинним законодавством вимог, він містить несправедливі умови відносно споживача, а тому є підстави вважати його недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону, зроблені з врахуванням наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що 22 лютого 2016 року між ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто (Лізингодавець) та ОСОБА_2 (Лізингоодержувач) укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 003435, за умовами якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплатити передбачені договором лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Предметом фінансового лізингу за договором є транспортний засіб марки Dong Feng DF 504 Сав з кабіною (а.с.5-10).

В той час, з наявної на руках у позивача ксерокопії замовлення від 22.02.2016 року, вбачається, що ОСОБА_2 просив у відповідача зарезервувати мототрактор Forte T-241EL-НТ+фреза+плуг вартістю 41000 грн.(а.с.12). На виконання попередньої домовленості про придбання даного транспортного засобу позивач сплатив ТОВ ЛК Ваш Авто усю суму вартості замовленого трактора з фрезою та плугом у розмірі 41000 грн., призначення якої у відповідній квитанції значиться як адміністративний платіж за договором лізингу (а.с.15).

Вищезгаданий договір, в якому вказано інший предмет лізингу з іншою вартістю позивач підписав після сплати ним вказаної суми коштів.

На вимогу ОСОБА_1 повернути сплачені ним кошти з врахуванням того, що ним був підписаний інший договір (фінансового лізингу), а не договір купівлі-продажу, про який існувала попередня домовленість, представник відповідача повідомив про можливість повернення лише 60 % авансового платежу, оскільки решту 40 % є штрафними санкціями за дострокове розірвання договору лізингу.

18 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ Лізингова компанія Ваш Авто із заявою про визнання договору фінансового лізингу нікчемним та повернення сплачених коштів - 41 000 грн. (а.с.13), однак жодної відповіді не отримав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР Про фінансовий лізинг.

Крім цього, ст.18 Закону України № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За змістом ч.5 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 вищевказаного Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 Закону № 1023-ХІІ, і зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача."

Зі змісту вищевказаної статті вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (постанови Верховного Суду України від 11.09.2013 року в справі № 6-40цс13, від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11.05.2016 року в справі № 6-65цс16, від 19.10.2016 року в справі № 6-1551цс16).

Несправедливими згідно з ч.3 ст.18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (п.2); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п.11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13).

Зі змісту укладеного між сторонами по справі договору вбачається, що лізингодавець зобовязується придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати такий у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п.1.3).

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Разом з тим, даний пункт договору суперечить вимогам ст.808 ЦК України, за змістом якої відповідальність за переліченими у цьому пункті зобовязаннями покладається лише на продавця за умови, якщо вибір продавця (постачальника) за договором непрямого лізингу предмета договору був здійснений лізингоодержувачем. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про вибір продавця (постачальника) за договором. Більше того, в договорі взагалі відсутні будь-які відомості про продавця товару, який, на думку лізингодавця, мав би відповідати перед споживачем за зобов'язаннями щодо якості, комплектності предмета лізингу тощо.

Пункт 1.7 договору встановлює строк для передачі предмета лізингу 120 робочих днів, однак відповідальність за порушення цього строку лізингодавцем не передбачена.

Пунктом 3.1.3 договору передбачено обовязок лізингодавця повідомити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, а пунктом 5.9 - те, що підписуючи договір лізингоодержувач повідомлений про такі особливі властивості, що можуть бути небезпечними. При цьому дані пункти суперечать змісту самого договору непрямого лізингу, який виключає наявність у лізингодавця предмета лізингу на момент підписання договору, а передбачає лише придбання предмета лізингу в майбутньому.

Згідно з п.3.4.5 договору дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше, ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу.

Аналогічне положення дублюється у п.10.14 договору, де крім цього, за дострокову сплату лізингових платежів передбачено ще й штраф у розмірі 10% від суми дострокового погашення.

Пунктом 3.2.7 передбачено право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбати предмет лізингу чи відмови постачальника від поставки. При цьому адміністративний платіж не повертається й будь-яка відповідальність за одностороннє розірвання договору з боку лізингодавця не передбачена.

Згідно п.5.7 договору платіжні зобовязання лізингоодержувача не припиняються у випадку обмежень чи неможливості користування предметом лізингу внаслідок часткового пошкодження, юридичних, технічних чи економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. Однак, ч.6 ст.762 ЦК України, яка регулює положення договору найму, що, в тому числі, поширюються й на відносини з договору лізингу, встановлює, що наймач звільняється від плати за весь час протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Також, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного Договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50 % від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі лізингоодержувач зобовязаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання Додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу (п.9.4 договору). Разом з тим, договором не передбачено ні повернення лізингодавцем лізингоодержувачу різниці в комісії за організацію та оформлення договору, ні перерахунку розміру та кількості лізингових платежів у разі зменшення вартості предмета лізингу.

Пунктом 10.5 договору передбачено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни.

Крім цього, п.10.15 передбачає право лізингодавця на розірвання договору та неповернення раніше сплачених лізингоодержувачем платежів у випадку відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та акту коригування вартості предмета лізингу в разі неузгодженої в договорі зміни розмірів лізингових платежів, в той час як лізингоодержувач таким правом за договором не наділений.

Пунктом 10.17 встановлено, що наявність спірних сум або відмова від платежу не повинні спричиняти затримку здійснення безспірних платежів.

У випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України та/або при виникненні процесів, які зумовили зміну валютних резервів Національного банку України та комерційних банків та/або обрання продавцями/постачальниками предметів лізингу за договором інших грошових еквівалентів зобовязання ніж долар або євро, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконаного лізингоодержувачем зобовязання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно з виниклими змінами (п.10.18).

Стаття 12 договору, яка містить відповідальність сторін, передбачає лише умови відповідальності лізингоодержувача і жодної умови про відповідальність лізингодавця.

Таким чином, аналіз перелічених вище умов укладеного між сторонами договору (п.п.1.4, 1.7, 3.1.3, 3.2.7, 3.4.5, 5.7, 9.4, 10.5, 10.14, 10.15, 10.17, ст.12) дає колегії суддів підстави вважати, що ухвалюючи рішення в даній справі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вказані умови договору є несправедливими по відношенню до споживача ОСОБА_1, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу, а тому наявні передбачені законом (ст.203, 215 ЦК України, ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів) підстави для визнання укладеного між сторонами по справі договору лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача в користь позивача сплачених останнім на виконання умов договору коштів у сумі 41000 грн. Висновки суду в цій частині повністю узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України від 11.05.2016 року та від 08.06.2016 року, висловленими у справах № 6-65цс16 та № 6-330цс16 відповідно.

Крім цього, відповідно до вимог ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

У відповідності до ч.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживача", якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, позбавлення достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг, ... коли надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору тощо.

У відповідності до ст. ст. 57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Беручи до уваги той факт, що позивач мав намір купити мототрактор Forte T-241EL-НТ+фреза+плуг вартістю 41000 грн., про що свідчить наявна в матеріалах справи ксерокопія замовлення від 22.02.2016 року, а не Dong Feng DF 504 Сав, що зазначений у договорі лізингу й вартість якого у 10 разів перевищує вартість замовленого; те, що обумовлена сторонами вартість 41000 грн. на вимогу відповідача була внесена на його рахунок перед підписанням оспорюваного договору без детального ознайомлення позивача з умовами такого; після внесення даної суми відповідачем у договорі було зазначено інший предмет лізингу з іншою вартістю, що значно перевищувала ту, з приводу якої існувала домовленість, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір лізингу є таким, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики відповідача, пов'язаної зі спонуканням ОСОБА_1 дати згоду на здійснення правочину (договору лізингу), на який за умови надання йому детальної інформації щодо усіх умов договору перед сплатою обумовленої суми в розмірі 41000 грн., яка в замовленні зазначена як повна вартість трактора, він би не погодився; позбавленням достатнього періоду часу для прийняття позивачем свідомого рішення; є такою, що вводить в оману стосовно ціни та способу розрахунку ціни товару. У зв'язку з цим, колегія суддів вбачає також наявність, передбачених ст.19 ЗУ Про захист прав споживачів підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності передбачених законом підстав для визнання договору недійсним з посиланням на погодження з позивачем усіх істотних умов договору лізингу шляхом підписання такого колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що спростовуються, зокрема, письмовим замовленням ОСОБА_1 (а.с.12), прийнятим працівником відповідача, фактами оплати 41000 грн. перед підписанням договору, ненаданням представником відповідача можливості ознайомитись з текстом договору перед його підписанням, що в свою чергу, відповідно до вимог ЗУ Про захист прав споживачів є обовязком відповідача.

Безпідставними й такими, що спростовуються змістом оспорюваного договору є доводи апеляційної скарги і в частині невідповідності висновків суду про несправедливість умов договору обставинам справи.

Крім цього, згідно вимог ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Встановивши, що укладений між сторонами договір лізингу, поряд з вищезгаданими іншими невідповідностями вимогам закону, не був нотаріально посвідченим, суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що вказана обставина є підставою (поряд з наведеними вище) для визнання такого договору недійсним.

Відповідна правова позиція викладена в постанові від 16 грудня 2015 року судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2766цс, яка в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для врахування судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права.

При цьому, доводи представника апелянта, що вказана правова позиція, як така, що стосується договору прямого лізингу, не повинна враховуватись при розгляді даної справи, яка стосується договору непрямого лізингу, колегія суддів вважає необгрунтованими й такими, що спростовуються змістом самої постанови Верховного Суду.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги в частині безпідставності застосування судом правової позиції Верховного Суду України з посиланням, що така стосується господарської діяльності інших юридичних осіб, таких як ТОВ Лізингова компанія Автофінанс та ТОВ Лізингова компанія Еталон, оскільки ЦПК України не ставить підставність застосування правових висновків Верховного Суду в залежність від участі тих самих сторін у справі, відносно яких таку правову позицію було ухвалено. Відповідні правові висновки Верховного Суду є обов'язковими для інших судів при застосування аналогічних норм права, що в даному випадку й має місце.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом першої інстанції вимог закону, які не зобовязують відповідача мати відповідну ліцензію на здійснення діяльності, повязаної з укладенням договорів лізингу, оскільки зазначені судом першої інстанції інші підстави для визнання укладеного між сторонами договору лізингу недійсним (такі як, несправедливість умов договору, вчинення правочину з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики, відсутність нотаріального посвідчення) самі по собі є достатніми підставами для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1, й висновки суду в частині законності чи незаконності здійснення відповідачем своєї діяльності без ліцензії, на кінцеве рішення в даній справі не впливатимуть.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення заочне Монастириського районного суду в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права й підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.305 ч.2, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1; 313 ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1,2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Ваш Авто відхилити.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : О.О. Загорський

ОСОБА_3