Провадження № 2/522/4400/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, посилаючись на те, що 09 грудня 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 100 000, 00 дол. США зі строком повернення до 09 лютого 2009 року та зі сплатою відсотків у розмірі 1, 6% на місяць. Відповідач виконав свої зобовязання з повернення боргу частково, в розмірі 69 454, 00 дол. США. Іншу частину боргу, як зазначає позивач, ОСОБА_2 не повертає, ухиляється від виконання зобовязань за договором позики.

Тому, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 30 546, 00 дол. США, яка в еквіваленті по курсу НБУ станом на 18 листопада 2015 року становила 726 078, 42 грн., 3 % річних за прострочення виконання зобовязань у розмірі 130 694, 04 грн., а також матеріальну шкоду (реальні збитки) у розмірі 653 723, 31 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, та заперечував проти їх задоволення, оскільки вважає, що розписка від 09 грудня 2008 року була складена не належним чином, тому не може вважатись допустимим доказом по справі. При цьому представник відповідача посилався на постанови ВСУ від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, та від 13 травня 2015 року.

На останні судові засідання 17 січня 2017 року та 16 лютого 2017 року а ні відповідач, а ні його представник не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду надійшла заява представника відповідача про перенесення слухання справи, призначеного на 17 січня 2017 року та прохання про узгодження з ним наступної дати судового засідання, у звязку з його відпусткою. При цьому, жодних доказів на підтвердження вищевказаної обставини до суду надано не було. В подальшому, до суду знов надійшла заява представника ОСОБА_2 про перенесення слухання справи, призначеного на 16 лютого 2017 року, у звязку з участю в іншому судовому процесі, доказів про що до суду також надано не було. Тому, суд вважає, що представник ОСОБА_2 зловживає своїми процесуальними правами, та вважає причину неявки представника у судове засідання неповажною.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 09 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 100 000, 00 дол. США зі строком повернення до 09 лютого 2009 року та зі сплатою відсотків у розмірі 1, 6% на місяць.

Вказані кошти були отримані відповідачем, що підтверджується відповідною розпискою підписаною власноручно ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач пояснив, що вказана розписка була написана відповідачем на бланку ПАТ «Місто Банк», працівником якого на той час являвся відповідач.

Відповідач виконав свої зобовязання з повернення боргу частково, в розмірі 69 454, 00 дол. США. Іншу частину боргу, а саме 30 546, 00 дол. США, ОСОБА_3 не повернув.

На даний час по укладеному договору позики розрахунок не проведений, а ОСОБА_2 ухиляється від повернення боргу.

Таким чином, невиконання відповідачем умов договору позики від 09 грудня 2008 року підтверджується наявністю в позивача оригіналу розписки, підписаної власноручно відповідачем.

У відповідності до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що надання відповідачем особистої письмової розписки узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, як підтвердження факту укладення договору позики.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція закріплена також в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, та в ухвалі ВССУ від 18 травня 2016 року.

Посилання представника відповідача на практику ВСУ викладену в постановах від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, та від 13 травня 2015 року, є безпідставною.

Досліджуючи в судовому засіданні оригінал розписки від 09 грудня 2008 року, суд приходить до висновку, що вона є належним доказом укладення договору позики між сторонами, оскільки в ній зазначена дата отримання коштів від позивача та їх розмір, щомісячні відсотки за користування коштами, дата повернення позики 09 лютого 2009 року. а також прізвище та підпис відповідача.

Факт отримання відповідачем позики підтверджується також наданою до суду представником позивача роздруківкою СМС-листування між сторонами, в яких ОСОБА_1 вимагає у відповідача повернення боргу, а відповідач обіцяє йому повернути вказані кошти. Крім того, на виконання ухвали суду від 17 листопада 2016 року, компанією Vodafone (МТС) було надано до суду інформацію про СМС-листування між номерами НОМЕР_1 (особовий рахунок №24) та НОМЕР_2, що належать сторонам по справі.

При постановленні рішення по дійсної справі, суд також враховує те, що сторони під час розгляду справи намагались укласти мирову угоду, однак не дійшли згоди, що свідчить про визнання факту отримання відповідачем коштів.

На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях; якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що загальна сума заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 за договором позики становить 30 546, 00 дол. США, що станом на 18 листопада 2015 року, як зазначено у позовній заяві, становило 726 078, 42 грн.

Вимог про стягнення з ОСОБА_2 щомісячних відсотків за користування позикою у розмірі 1,6 % позивачем не предявлялось, та судом не розглядалось. При цьому, позивач не позбавлений права згідно ст. 1048 ЦК України звернутись до ОСОБА_2 з окремими вимогами.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому, суд вважає необґрунтованими вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 130 694, 04 грн., оскільки сторонами під час укладення договору позики 09 грудня 2008 року був встановлений інший розмір відсотків, а саме 1, 6 % щомісячно, що також було зазначено в розписці власноручно відповідачем.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що через невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики він зазнав втрат (збитків) у розумінні ст. 22 ЦК України.

Тому, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди (реальних збитків) у розмірі 653 723, 31 грн.

У звязку зі зверненням до суду з дійсним позовом, позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 090, 00 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають частковому стягненню з відповідача в розмірі співрозмірному задоволеним позовним вимогам у сумі 2 927, 46 грн.

На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 доведеними частково.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 202, 207, 524, 526, 533, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 174, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 14 березня 2014 року у розмірі 30 546 (тридцять тисяч пятсот сорок шість) дол. США, що по курсу НБУ станом на 18 листопада 2015 року становило 726 078 (сімсот двадцять шість тисяч сімдесят вісім) грн. 42 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2 927 (дві тисячі девятсот двадцять сім) грн. 46 коп.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.Б. Свячена