Справа № 712/3818/16-ц
Провадження № 2/712/86/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 04.04.2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 18.12.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, за реєстровим номером № 4026.

Зазначила, що в якості забезпечення повернення коштів наданих ОСОБА_2 за вищевказаним договором позики між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 18.12.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, за реєстровим номером № 4027, предметом якого є квартира № 27, що знаходиться в м.Черкаси, по вул. Лазарєва,4.

На момент укладення вищезазначеного договору іпотеки ОСОБА_2 являлась матірю неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована та фактично проживала з нею у спірній квартирі, що є предметом іпотеки.

Однак ОСОБА_2 під час укладення договору іпотеки надає нотаріусу завідомо підробну довідку КП «Соснівська СУБ» ЧМР № 3292 від 10.12.2009 року, де були зазначені неправдиві відомості щодо того, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа ОСОБА_2, що суперечило дійсності. В подальшому умисно заволоділа коштами ОСОБА_3 використовуючи при цьому дану фальшиву довідку.

Вищевказані обставини були предметом розгляду кримінальної справи № 1-487/12 за результатами розгляду якої Соснівським районним судом було винесено вирок від 01.04.2013 року, яким ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч.4 ст.358 КК України та ч.4 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді відбуття покарання 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є власністю засудженого.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивачка також зазначила, що ОСОБА_2 має ще до укладення вищевказаного договору позики та договору іпотеки з ОСОБА_3 зобовязання з повернення коштів перед позивачкою ОСОБА_1 Так як отримала від позивачки позику в сумі 15000 доларів США 25.05.2008 року та 10000 доларів США 10.12.2008 року, про що підписала розписку.

20.03.2013 року рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси у справі № 2-3525/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, було задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 15000 доларів США, відсотки за користування позикою у сумі 20203,32 доларів США, а всього 35203,32 доларів США, що еквівалентно 281380,14 грн. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки заборгованість в сумі 10000 доларів США, відсотки за користування позикою в сумі 26700 доларів США, а всього 35700 доларів США, що еквівалентно 293343,10 грн.

Зазначила, що відповідачка до цього часу не виконала свої зобовязання перед позивачкою. Тому вважає, що передача спірної квартири, що є предметом іпотеки та належить ОСОБА_2 у власність іпотекодержателю ОСОБА_3 порушує права позивачки як кредитора. У звязку з тим, що ОСОБА_2 втратила своє право на звернення до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним, так як вже зверталася з позовом до ОСОБА_3 з цього питання, однак відмовилася від позову в звязку з мирним вирішенням даної справи.

Позивачка посилаючись на статті 203, 215, 216, 230 ЦК України вважає, що має право оспорювати вищезазначений правочин, так як є заінтересованою особою в тому щоб оскаржуваний іпотечний договір був визнаний недійсним, так як від цього залежить подальша можливість законної реалізації її права на отримання відшкодування присудженої заборгованості за рішенням суду за рахунок квартири № 27, що знаходиться в м.Черкаси, по вул. Лазарєва,4, належної ОСОБА_2

Просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 18.12.2009 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, за реєстровим номером № 4027.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Зазначили, що під час укладання договору позики з ОСОБА_2 вона відмовилась від укладання договору іпотеки квартири № 27, що знаходиться в м.Черкаси, по вул. Лазарєва,4 саме тому, що вказана квартира є єдиним місцем проживання малолітньої дитини відповідачки ОСОБА_2Ю і укладання такого договору іпотеки є неможливим, оскільки може привести до порушення прав малолітньої.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. В наданому суду запереченні зазначив, що позивачка по справі не є стороною договору іпотеки і не є зацікавленою особою у відносинах, що склалися між сторонами договору іпотеки. Зазначив, що на момент подання позову відсутній сам предмет цього позову, оскільки відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

В звязку з тим, що ОСОБА_3 набула права власності на предмет іпотеки відповідно до рішення суду від 05.03.2013 року, тому договір іпотеки було припинено. Крім того, дане питання вже ставилося позивачкою у поданих нею апеляційних та касаційних скаргах на вказане рішення суду від 05.03.2013 року проте їй було відмовлено.

Договір іпотеки був укладений 18.12.2009 року та припинений в звязку з набуттям права власності на предмет іпотеки відповідно до рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05.03.2013 року у справі № 712/2063/13-ц, яке набрало законної сили 18.03.2013 року. Тому вважає, що до цих відносин потрібно застосувати строк позовної давності.

Стосовно пропущеного строку позовної давності позивачкою зазначив, що відповідно до обґрунтування апеляційної скарги на рішення суду від 05.03.2013 року, ОСОБА_1 вже було відомо про те, що довідка фальшива і КП «Соснівська СУБ» таку довідку не видавала.

Крім того, виходячи із змісту письмових доказів у кримінальній справі №1-481/12 видно, що ОСОБА_1 достовірно знала про всі особливості укладення договору іпотеки від 18.12.2009 року ще до моменту його укладення і посвідчення нотаріусом.

Тому представник відповідача вважає, що позовна заява подана ОСОБА_1 04.04.2016 року з порушення строку позовної давності, які визначені ст. 256-267 ЦК України, що є підставою для відмови у позові, так як позивачці стало відомо про порушення її прав ще 18.12.2009 року.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася з невідомих причин. Про дату, час, місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Суд, заслухавши надані пояснення, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно частини 6, 7 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (як правило, боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що 18.12.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики коштів, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, за реєстровим номером № 4026, відповідно до якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 позику в сумі 256 000 грн., що еквівалентно 32 000 доларів США, зі строком повернення до 18.12.2010 року.

В якості забезпечення повернення коштів наданих ОСОБА_2 за вищевказаним договором позики між відповідачами було укладено іпотечний договір від 18.12.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4, за реєстровим номером № 4027, предметом якого є квартира № 27, що знаходиться в м.Черкаси, по вул. Лазарєва,4.

На момент укладення вищезазначеного договору іпотеки ОСОБА_2 являлась матірю неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована та фактично проживала з нею у спірній квартирі, що є предметом іпотеки.

Під час укладання договору іпотеки ОСОБА_2 надала нотаріусу завідомо підробну довідку КП «Соснівська СУБ» ЧМР № 3292 від 10.12.2009 року де були зазначені неправдиві відомості щодо того, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_2, що суперечило дійсності. Та умисно заволоділа коштами ОСОБА_3 використовуючи при цьому дану фальшиву довідку.

Вищевказані обставини були предметом розгляду кримінальної справи № 1-487/12 за результатами розгляду якої Соснівським районним судом було винесено вирок від 01.04.2013 року, яким ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч.4 ст.358 КК України та ч.4 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді відбуття покарання 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є власністю засудженого.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18.06.2013 року провадження по кримінальній справі за апеляційною скаргою прокурора на вирок Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.04.2013 року відносно засудженої ОСОБА_2 закрито, у звязку з відмовою апелянта від своїх апеляційних вимог.

Також ОСОБА_2 отримала він ОСОБА_1 позику в сумі 15000 доларів США згідно договору позики від 25.05.2008 року. Крім того, 10.12.2008 року уклала з позивачкою договір позики, згідно якого отримала кошти в сумі 10000 доларів США.

20.03.2013 року рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси у справі № 2-3525/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, було задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 15000 доларів США, відсотки за користування позикою у сумі 20203,32 доларів США, а всього 35203,32 доларів США, що еквівалентно 281380,14 грн. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки заборгованість в сумі 10 000 доларів США, відсотки за користування позикою в сумі 26 700 доларів США, а всього 35700 доларів США, що еквівалентно 293343,10 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.02.2013 року провадження по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Орган опіки та піклування м.Черкаси про визнання договору іпотеки недійсним закрито в звязку з відмовою від позову.

За змістом вказаної ухвали від 14.02.2013 року вбачається, що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_5 звертались до відповідачки ОСОБА_3 з позовом про визнання договору іпотеки квартири недійсним.

В подальшому ОСОБА_1Л, подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу Соснівського районного суду міста Черкаси, яка була відхилена ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 08.04.2013 року. При цьому, апеляційний суд критично оцінив доводи апелянта ОСОБА_1, що ухвалою суду першої інстанції порушено її право, оскільки вона позбавлена можливості в майбутньому звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки , оскільки відмова від позову позивачем ніяким чином не порушує прав та інтересів апелянта.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 року відхилена касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 08.04.2013 року.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 05.03.2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та зняття з реєстрації позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: м.Черкаси, вул.Лазарєва,4.кв.27. Знято з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_5, вирішено питання про судові витрати.

На вказане рішення ОСОБА_1Л, подано апеляційну скаргу, яка була повернута скаржнику ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23.09.2013 року, провадження в справі закрито з підстав того, що зі змісту апеляційної скарги не вбачалося обставин, які б свідчили про те, що рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 05.03.2013 року вирішено питання про права та обовязки ОСОБА_1, не встановлено як саме вказане рішення порушує її права та інтереси.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2013 року відхилена касаційна скарга ОСОБА_1, ухвала апеляційного суду Черкаської області від 23.09.2013 року залишено в силі. Суд касаційної інстанції вказував на правильність висновків стосовно того, що оскаржуваним рішенням не вирішувалися права та обовязки заявника, до участі в розгляді справи вона не залучалася.

Таким чином, судами неодноразово вирішувалося питання про порушення прав та обовязків позивачки при розгляді справ, що стосувалися правовідносин між ОСОБА_2, ОСОБА_3 спірної квартири, що була предметом іпотеки за договором від 18.12.2009р.

Вищевказаними ухвалами судів не встановлено порушень прав та обовязків позивачки ОСОБА_1Л, при вирішенні питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3

Відповідно до ч.3,4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо обраного позивачем способу захисту права, суд зазначає наступне.

Так, у ст. 16 ЦК України зазначається, що способами захисту цивільних прав і інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

При цьому, припинення договору у звязку із його виконанням, закінченням терміну або розірванням не позбавляє права сторін та інших заінтересованих осіб оспорювати дійсність вказаного правочину в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позивачка звертаючись з позовом вказувала, що визнання договору іпотеки недійсним надасть їй можливість як кредитору ОСОБА_2 задовольнити свої вимоги за рахунок даного майна, тобто таким чином поновити її порушене право.

Проте позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність її прав на вказану квартиру, у звязку із укладанням між нею та ОСОБА_2 договорів позики, та оспорювання або невизнання цього права відповідачами.

Адже, вказане нерухоме майно на користь ОСОБА_1 як іпотека (наступної черги) не зареєстровано, рішень суду з приводу звернення стягнення на вказану квартиру на користь позивачки не існує.

За таких обставин, суд критично відноситься до тверджень позивача щодо можливості поновлення її прав як кредитора після визнання іпотеки недійсною, за рахунок вказаної квартири, оскільки судове рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за договорами позики, виконується відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», при цьому в першу чергу за виконавчим документами стягнення звертається на грошові кошти та інше рухоме майно боржника, з урахуванням черговості та вимог інших кредиторів .

Виходячи з вищенаведеного, даючи оцінку поясненням та наданим по справі доказам, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212-218, 294 ЦПК України; п. 7, п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року; ст.ст. 15,16, 17, 203, 215, 217, Цивільного кодексу України, ст.1,3,17, 33 Закону України «Про іпотеку» суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: Т.Є. Троян