Справа № 2-1787/11
Провадження № 2/0182/34/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.01.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Рунчевої О.В.

секретаря - Власенко Ю.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про визнання права власності на частину майна подружжя, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Спочатку позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання 8/21 частин домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання права власності на 4/21 частин спірного домоволодіння.(а.с.3-5).

Свої вимоги мотивує тим, що з 12 вересня 1980 року по 19 серпня 1997 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, та до травня 2011 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від шлюбу подружжя мають повнолітню доньку ОСОБА_5

22 липня 1982 року ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину житлового домоволодіння № 76 по вул. Передовиків в м. Нікополі Дніпропетровської області.

19 листопада 1985 року він отримав свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частину житлового домоволодіння № 76 по вул. Передовиків в м. Нікополі Дніпропетровської області після смерті матері ОСОБА_7

30 грудня 1997 року відповідач отримав у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0826 га по вул. Передовиків, № 76 у м. Нікополі Дніпропетровської області.

За час шлюбу подружжя на земельній ділянці по вул. Передовиків, № 76 у м. Нікополі Дніпропетровської області побудували для дочки позивача від першого шлюбу ОСОБА_4 житловий будинок літера „А", намет літера „а", підвал літера „Ж", сарай літера „К", гараж літера „З", душ літера „И", вбиральні літера „Г", який в подальшому був на неї переоформлений.

Також, позивач з відповідачем під час шлюбу у червні-липні 1986 року за власні кошти та власноруч обклали цеглою житловий будинок літера „Б", за період з 1990-1995 років обладнали туалетну та ванну кімнату у будинку, реконструювали систему водопостачання і водовідведення, систему опалення, замінили АГВ, труби, батареї, водопровід, побудували намет літера „б", гараж літера „З-1", огорожу, реконструювали підвал літера „В", сарай літера „Д", замощення двору, дворовій водопровід.

Судовою будівельно-технічною експертизою встановлено, що частка здійсненої реконструкції, обладнання та будівництва у спірному домоволодінні складає 13/100 частин від всього домоволодіння № 76 по вул. Передовиків в м. Нікополі Дніпропетровської області.

До травня 2011 року позивач проживала разом з відповідачем за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Передовиків, буд. № 76 та вели спільне господарство. З травня 2011 року ОСОБА_2 почав перешкоджати ОСОБА_1 користуватися та проживати у домоволодінні № 76 по вул. Передовиків, у м. Нікополі Дніпропетровської області тому вона змушена була піти з дому. Іншого житла вона не має, зараз, перебуваючи у похилому віці та постійно хворіючи, вона змушена орендувати житло.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 22 КпШС України здійсненні під час шлюбу за рахунок спільного бюджету сім'ї покращення майна внаслідок його реконструкції, переобладнання та будівництва є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона, як дружина, має право на 1/2 частину здійснених реконструкцій від 13/100 частин всього домоволодіння, а саме, на 3/42 частин домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області.

Тому, остаточно позивач просила суд визнати частку по здійсненню реконструкції, обладнання та будівництва житлового будинку літера „Б" та господарських будівель і споруд у домоволодінні № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області, що складає 13/100 частин домоволодіння, спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за нею в рахунок поділу спільного майна подружжя право власності на 3/42 частин домоволодіння, а за ОСОБА_2 - право власності на 13/42 частин домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Передовиків, буд. № 76, припинивши його право власності на 8/21 частин даного домоволодіння. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по справі (а.с.193-194).

Крім того, ОСОБА_1 просила суд поновити строк звернення до суду з позовом про розподіл майна подружжя, оскільки вона вважала, що її право власності не порушується, так як після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 вони продовжували проживати разом, спільно користувалися житловим будинком за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Передовиків, № 76 та були пов'язані спільним побутом (а.с.60).

У судовому засіданні позивач свої остаточні уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та суду показали, що сторони перебували у шлюбі з 12 вересня 1980 року по 19 серпня 1997 року. З 1992 року позивач - ОСОБА_1 почала їздити до м. Москва на заробітки, де знаходилась до 2005 року.

У 1997 році вона особисто вирішила припинити шлюбні стосунки та сама ініціювала розлучення з ОСОБА_2. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 26 січня 2001 року уклала шлюб з ОСОБА_8, який був зареєстрований в Царицинському відділу ЗАЦС м. Москви.

У 2005 році позивач повернулася до м. Нікополя. Відповідач - ОСОБА_2 дозволив їй тимчасово пожити у будинку до того часу поки вона не знайде іншого житла. Однак шлюбні стосунки вони не поновлювали та не були пов'язані спільним побутом.

Відповідач вважає, що домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області є його особистою приватною власністю, оскільки набуто ним в порядку спадкування після смерті його батьків.

За спільне життя подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 робили лише косметичний ремонт житлового будинку. Реконструкція, яка проводилась у будинку, була незначна. Будівництво гаражу літера „З-1" і огорожі та благоустрій двору проводились ОСОБА_2 за його особисті кошти та в той час, коли ОСОБА_1 знаходилась у м. Москва.

Житловий будинок літера „Б" був обкладений цеглою батьками відповідача, які також побудували намет літера „б".

Крім того, ОСОБА_2 та його представник вважають, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з позовом про розподіл майна без поважних причин. Так, шлюб між ними був розірваний 19 серпня 1997 року, а з позовом про розподіл спільного майна вона звернула 10 грудня 2012 року. Тому, просили суд в позові ОСОБА_1 відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні 28 квітня 2016 року просила суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та суду показала, що позивач доводиться їй рідною матір'ю. За життя з ОСОБА_2 позивач намагалася будь-яким способом заробити гроші для сім'ї, тому вона була змушена їздити на заробітки у м. Москва. Вона заробляла гроші, а батько робив ремонт у житловому будинку. До того ж, ОСОБА_1 за власні кошти та особистою працею обклала цеглою житловий будинок літера „Б". Також, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зробили реконструкцію у будинку, системи опалення, водопостачання і водовідведення, побудували намет, гараж, огорожу, зробили замощення двору. Після повернення ОСОБА_1 до м. Нікополя, вона проживала разом з відповідачем у житловому будинку № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області як чоловік та жінка, спільно виховували онука, оскільки мати дитини Гутікова ( дошлюбне прізвище ОСОБА_2) О.П. проживала в м. Запоріжжя.

Навесні 2011 року ОСОБА_2 вигнав ОСОБА_1 з дому, тому зараз вона змушена орендувати інше житло.

Заслухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (норма статті 22 КпШС України в редакції 1969 року, оскільки спірне майно сторін було побудовано до моменту розірвання шлюбу, тобто до 1997 року) є майно, нажите подружжям за час шлюбу. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 28, 29 КпШС України в редакції 1969 року.

Визначаючи, яке саме майно з наявного у подружжя є його спільною сумісною власністю, суд виходить з того, що відповідно до статей 22, 25, 27, 28 КпШС України в редакції 1969 року до такої власності може належати нажите ними в період шлюбу рухоме або нерухоме майно, що за Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ „Про власність" (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) є об'єктом права приватної власності, а також майно, що належало кожному з подружжя і було визнано спільною сумісною власністю судом.

Нормою частини 1 статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1980 року по 19 серпня 1997 року (а.с.6,26), від якого мають повнолітню дочку ОСОБА_2 (шлюбне прізвище Гутікова) О.П.

Під час судового засідання ОСОБА_1 показала, шлюб між нею та ОСОБА_2 у 1997 році був розірваний з метою оформлення на позивача побудованого у 1993 році другого житлового будинку літера „А" за адресою: вул. Передовиків, буд. № 76 в м. Нікополі Дніпропетровської області, оскільки відповідно до діючого на той час законодавства одна особа не мала право мати у власності два будинку. Однак, подружжя не припиняли шлюбні відносини, проживали разом та вели спільне господарство до травня 2011 року.

В той же час, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 вважають, що шлюбні стосунки між ними були припинені з 19 серпня 1997 року по ініціативі ОСОБА_1 22 липня 1982 року ОСОБА_2 набув у власність 1/4 частину домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області на підставі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті батька ОСОБА_6 (а.с.68).

19 листопада 1985 року ОСОБА_2 набув у власність 3/4 частину домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області на підставі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті матері ОСОБА_7 (а.с.67).

На час отримання ОСОБА_2 спадщини після смерті батьків на земельній ділянці, що розташована за адресою: вул. Передовиків, № 76 у м. Нікополі Дніпропетровської області був розташований глинобитний житловий будинок жилою площею 53,0 кв.м, підвал літера Б", вбиральня літера „Г", сарай літера „А", водопровід, забори, замощення (а.с.67 зв., 68 зв.).

За час шлюбу подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на земельній ділянці 600 кв.м. за адресою: вул. Передовиків, буд. № 76 в м. Нікополі Дніпропетровської області побудували житловий будинок літера „А" у 1993 році; намет літера „а", намет літера „б"; підвал літера „Ж" у 1992 році; гараж літера „З", гараж літера „З-1" у 1995 році; сарай літера „К" у 1992 році (а.с.8,9).

На підставі рішення Нікопольської міської ради № 830 від 24 грудня 1997 року ОСОБА_2 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,0826 га, яка розташована на території Нікопольської міської ради за адресою: Дніпропетровська область. м. Нікополь, вул. Передовиків, № 76 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, виданого 30 грудня 1997 року (а.с.10).

Рішенням Нікопольської міської ради народних депутатів № 233 від 16 квітня 1997 року був прийнятий в експлуатацію та проведена реєстрація права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок літера „А" розміром 6,54 х 8,78 м, житловою площею 68,5 кв.м, загальною площею 87,5 кв.м, розташований по вул. Передовиків, № 76 у м. Нікополі Дніпропетровської області (а.с.12).

19 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19 квітня 2006 приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого у реєстрі за № 1150, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0353 га, що знаходиться в м. Нікополі по вул. Передовиків, № 76.

22 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 травня 2007 приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого у реєстрі за № 1437, ОСОБА_1 продала ОСОБА_4 13/21 частин домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області та земельну ділянку площею 0,0353 га за цією ж адресою. Частина домоволодіння, яка відчужується складається: А-житловий будинок, намет „а", підвал „Ж", сарай „К", гараж „З", душ „И", вбиральня „Г", частина споруджень № 1,3,4,5,6,І.

Під час судового засідання відповідач підтвердив факт відчуження 13/21 частин домоволодіння № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області та земельної ділянки площею 0,0353 га за цією ж адресою на користь ОСОБА_4, та показав, що даний житловий будинок будувався безпосередньо для неї.

Крім того, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що шлюб між сторонами розірвано 19 серпня 1997 року.

Встановлюючи обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільного ведення господарства, суд з'ясовує джерело і час набуття зазначеного майна.

Також судом встановлено, що житловий будинок літ. «А» був побудований, прийнятий до експлуатації, а міськрадою ухвалено рішення про його реєстрацію за позивачкою до розірвання шлюбу між сторонами, а отже повинен оцінюватись судом як спільне майно подружжя, що підлягає поділу на загальних підставах.

Між тим, право власності на зазначений будинок літ. «А», як і в цілому на будинок № 76 по вул. Передовиків у м. Нікополі Дніпропетровської області, сторонами фактично було оформлено лише 11 жовтня 2005 року, тобто через вісім років після розірвання шлюбу. При цьому за позивачкою було оформлено 13/21 частини (новозбудований будинок літ. «А»), про що видано свідоцтво про право власності, а за відповідачем - на 8/21 частини (старий будинок, набутий в порядку спадкування).

З огляду на наведене, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що вони з відповідачем не домовились про поділ часток у майні, що є їх спільною сумісною власністю, оскільки оформлення в листопаді 2005 року після розірвання шлюбу права власності у вказаних частках окремо за кожною із сторін на майно сторонами не оспорювалось, а отже, з цього часу майно набуло статусу спільної часткової власності із визначенням часток кожного співвласника, до якого не можуть бути застосовані норми законодавства, що регулюють інститут спільної сумісної власності подружжя.

Своєю часткою, набутою в результаті зазначеного поділу, позивачка розпорядилась на власний розсуд, уклавши 22 травня 2007 року договір купівлі-продажу.

Крім того суд, звертає увагу на те, що будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний згідно зі ст. 25 КпШС спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Докази збільшення цінності будинку літ. «Б» до 19 серпня 1997 року в матеріалах справи відсутні; висновок судової будівельно-технічної експертизи від 01 жовтня 2014 року хоча і визначає вартість реконструкції, проте не містить інформації про час її проведення.

Також суд враховує те, що житлова площа набутого у 1985 року відповідачем у спадщину будинку (яка виступає основним критерієм цінності будинку як житлового) майже не змінилась та становить 55,2 кв. м (на відміну від початкових 53 кв. м), а самі по собі інші поліпшення, хоча і збільшили вартість спірного житлового будину, не можуть мати наслідком набуття будинком статусу об'єкта спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У той же час доказів поззивачем, які б спростовували доводи та заперечення відповідача проти позову, останньою суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Суд також приймає до уваги доводи відповідача та її представника про те, що ОСОБА_1 своєчасно не використала своє право власності на спірне майно, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується трирічний строк позовної давності.

ОСОБА_1 вважає, що вона пропустила строк звернення до суду з позовом про розподіл майна подружжя з поважних причин, оскільки вважала, що її право власності не порушується, так як після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 вони продовжували проживати разом, спільно користувалися спірним житловим будинком та були пов'язані спільним побутом.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_1, про те що вона пропустила строк звернення до суду з позовом про розподіл майна подружжя з поважних причин, оскільки суд вважає їх не доведеними та такими що спростовуються матеріалами справи.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11,57,60,209, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 24,25,29 КпШС України,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4, про визнання права власності на частину майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_10