Справа №473/2773/16-ц 14.03.2017 14.03.2017
Провадження №22-ц/784/430/17
Справа № 473/2773/16-ц Головуючий першої інстанції: Лузан Л.В.
Провадження № 22-ц/784/430/17 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

14 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер його батько ОСОБА_4

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка, площею 7,55 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та надана для ведення особистого підсобного господарства.

Він є спадкоємцем батька за заповітами, посвідченими 15 березня 1999 р., 22 жовтня 2002 р. секретарем Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, який прийняв спадщину в передбаченому законом порядку.

Крім того, право на обов'язкову частку в спадщині мала ОСОБА_5 - дружина померлого, яка прийняла спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Посилаючись на те, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтв про право на спадщину в зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на землю, які є втраченими, а також на неможливість поновлення (отримання дублікатів) правовстановлюючих документів в адміністративному порядку, позивач просив визнати за ним в порядку спадкування право власності та, відповідно право користування, на 5/6 часток вищевказаного майна.

Також ОСОБА_4 зазначалось, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. померла його мати ОСОБА_5 До складу спадкового майна, що залишилося після її смерті, входять: земельна ділянка площею 7,54 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; а також майно, що вона успадкувала після смерті ОСОБА_4, проте належним чином не оформила спадкові права: 1/6 частка земельної ділянки, площею 7,55 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та право постійного користування 1/6 часткою земельної ділянки, площею 1,0 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та надана для ведення особистого підсобного господарства.

Він є спадкоємцем матері за заповітами, посвідченими 15 березня 1999 р., 22 жовтня 2002 р. секретарем Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Посилаючись на те, що прийняв спадщину у встановленому порядку, але позбавлений можливості в оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_5 у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на землю, які є втраченими, позивач просив визнати за ним відповідно право власності та право користування, які мала на час смерті ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просив про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 р. позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 5/6 часток земельної ділянки, площею 7,55 га, розташованої на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. в м. Миколаєві.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку земельної ділянки, площею 7,55 га, розташованої на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (належної ОСОБА_4 згідно державного акта на право приватної власності на землю, виданого 05 грудня 2001 р. на підставі рішення Щербанівської сільської ради за № 4 від 26 червня 2001 р., серія НОМЕР_1, реєстраційний номер 137), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, що успадкувала після смерті ОСОБА_4, але належним чином не оформила спадкових прав.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 7,54 га, розташовану на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. в м. Миколаєві.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га, розташованою на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 (5/6 частки), ОСОБА_5 (1/6 частки) відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на невідповідність рішення суду нормам матеріального права і просить рішення суду змінити в частині визнання права постійного користування земельною ділянкою, задовольнивши його вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 03 лютого 2015 р. в м. Миколаєві помер батько позивача ОСОБА_4

За життя останній склав заповіт, посвідчений 15 березня 1999 р. секретарем Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, відповідно до якого заповів все своє майно ОСОБА_2

22 жовтня 2002 р. секретарем Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області був посвідчений інший заповіт ОСОБА_4, за яким останній заповів ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку, площею 7,55 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач ОСОБА_2, який є спадкоємцем за заповітами, ОСОБА_5 яка як дружина померлого є спадкоємцем першої черги за законом, оскільки мала право на обов'язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК України), у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 (ч.3 ст. 1268 ЦК України).

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. мати позивача ОСОБА_5 померла в м. Миколаєві.

За життя вона склала заповіти, які були посвідчені секретарем Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області 15 березня 1999 р. та 22 жовтня 2002 р., згідно яких заповіла все своє майно (за першим заповітом) та земельну ділянку, площею 7,54 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (за другим заповітом), ОСОБА_2

Позивач як спадкоємець за заповітами прийняв спадщину в передбаченому законом порядку після смерті матері.

Проте нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, які є втраченими.

Суд вважав доведеним факт належності спадкодавцю ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 7,55 га, спадкодавцю ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 7,54 га на підставі копії державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_2, виданого Щербанівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 05.12.2001 року, реєстр. № 137 (ОСОБА_4.); копії державного акту на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_3, виданого Щербанівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 05.12.2001 року, реєстр. № 138 (ОСОБА_5); довідки Управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області від 21 вересня 2016 р.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст. 1223 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України необхідною умовою здійснення права на спадкування є її прийняття спадкоємцем у шестимісячний строк у порядку, передбаченому законом.

Врахувавши, що ОСОБА_2, ОСОБА_5 (після смерті ОСОБА_4 як спадкоємець за законом, яка мала право на обов'язкову частку в спадщині) належним чином прийняли спадщину та неможливість поновлення (отримання дублікатів) правовстановлюючих документів в адміністративному порядку на належне спадкодавцям майно, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на 5/6 часток земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 7,55 га в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, а також в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку, площею 7,54 га сільськогосподарського призначення та 1/6 частку земельної ділянки, яку остання успадкувала після смерті ОСОБА_4, проте належним чином не оформила (1/3 (три спадкоємці за законом).

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується і не було предметом апеляційного перегляду.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 вважав, що до складу спадкового майна також увійшли право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га, яка розташована на території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, та надана для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_4 на підставі державного акту на право постійного користування землею серія МК №1179 від 25 січня 1996 р.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч. 2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України, та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

При цьому, між власником спірної земельної ділянок (орган місцевого самоврядування) та ОСОБА_4 не укладався договір, положенням якого передбачалось можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками.

За таких обставин, суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання в порядку спадкування права власності на земельну ділянку площею 1,0 га, передану спадкоємцю у постійне користування, дійшов правильного висновку про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і не передається спадкоємцям у порядку спадкування за законом без укладення відповідного договору.

За такого доводи апеляційної скарги про помилковість рішення в суду в цій частині є безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська