У х в а л а

іменем україни

08 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Євграфової Є.П., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який неодноразово уточнював у ході розгляду справи, та остаточно просив визнати спільним майном подружжя: квартиру АДРЕСА_1; автомобіль НОМЕР_1; меблі та побутову техніку: мармові сходи, двері, мийку «Сатриз», кухню с фасадами з вільхи та африканського профілю, кухонну поверхню Bosch 0142 з духовкою, кондиціонер «YORK» MAH-MOH 45, ліжко «Ніколь», спальний гарнітур «ALFONA GROUP FLORIDA», меблевий гарнітур «ZARAGOSA MOSCU CHAPA DE OLIVA», який складається з меблевої стінки «LIBERIA L330XH226XP46», шість стільців «SILLA TRIANA CON MARGUE-TERRIA», стіл «MESA DE», два телевізори «Соні» модель 21м91, серійні номери 1002117 та 1001217 та визнати за сторонами право спільної власності в рівних частках по Ѕ за кожним, а також визнати право користування в рівних частках по 1/2 за кожним на паркомісця 38, 43 для автомобілів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та на будинок рибалки-любителя під № 197 за адресою: АДРЕСА_2.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що зазначене майно було придбано сторонами під час шлюбу, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, але він не має можливості користуватися та розпоряджатися спільним майном, у зв'язку із чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, яку уточнила у ході розгляду справи, та остаточно просила стягнути на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль НОМЕР_2, що дорівнює 74 800 грн; грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на торгівельний павільйон, розташований по АДРЕСА_3, що дорівнює 39293 грн; грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на внесок до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Автотюнінг», що дорівнює 7 500 грн.

На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилалася на те, що зазначене в зустрічній позовній заяві майно є сумісною власністю подружжя та повинно бути поділено між сторонами шляхом залишення у власності ОСОБА_3 та стягнення з нього на її користь 1/2 частину вартості цього майна.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року в задоволенні первинного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3. в частині визнання автомобіля «Kia Picanto», кузов НОМЕР_3, об'єктом спільного майна подружжя та визнання за кожним з подружжя права власності на вказаний автомобіль по Ѕ частки залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилено, рішення та ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року - відхиленню, з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності у спільній сумісній власності сторін переліченого у позові майна, а поділ права користування майном не визначений законодавством як спосіб захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного права власності.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання автомобіля «Kia Picanto» об'єктом спільного майна подружжя та визнання за кожним з подружжя права власності на вказаний автомобіль по Ѕ частки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахувавши заяву позивача ОСОБА_3 про зменшення позовних вимог, виходив із наявності підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині поділу рухомого майна не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 04 червня 1983 року по 13 червня 2007 року (а. с. 111, 113, т. 2).

Відмовляючи у позові ОСОБА_3, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до договору дарування від 23 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 (донька сторін) подарувала ОСОБА_4 спірну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку виникло у ОСОБА_6 на підставі договору № П5С-364 від 09 грудня 2003 року про пайову участь у будівництві та було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 серпня 2004 року і позивачем не оскаржувалось.

Крім того згідно відповіді Відділу ОРЕР УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 02 червня 2014 року автомобіль НОМЕР_1, був придбаний ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, а саме 22 травня 2008 року на аукціоні (товарній біржі).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки спірна квартира, яка належала на праві власності доньці сторін, була отримана ОСОБА_4 в дар, а автомобіль «ВMW5201» придбано після розірвання шлюбу, а тому це майно є її особистою власністю та не може бути поділено між сторонами.

Крім того судами вмотивовано враховано, що паркомісця 38, 43 для автомобілів, які розташовані по АДРЕСА_1 та будинок рибалки-любителя не перебувають у власності сторін, а поділ права користування майном не передбачений законодавством.

Разом з тим, відмовляючи у зв'язку із недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині поділу спільного рухомого майна подружжя, а саме: меблів, побутової техніки тощо, суди виходили з того, що позивачем не надано доказів щодо вартості цього майна та його існування на час розгляду справи.

Згідно ч.2 ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК Українипередбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Визначаючись із правовідносинами, які виникли між сторонами, та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оцінюючи подані сторонами докази, суд має оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що відповідно до вимог ст. ст. 212, 316 ЦПК України суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили належність і допустимість всіх наданих сторонами доказів, зокрема, взагалі не надали будь-якої оцінки доказам позивача на підтвердження придбання за період шлюбу переліченого у позові майна (меблів, побутової техніки тощо), а саме: чекам та квитанціям про придбання цього спірного майна та договорам із виконавцями на виготовлення меблів (а. с. 88 -101, т. 1).

Таким чином, на порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України обставини, якими позивач доказував заявлені вимоги в частині поділу рухомого майна, судами попередніх інстанцій не перевірені, а поданим доказам, які є у справі, суди належної правової оцінки не надали, втім мали оцінити вказані докази у сукупності з іншими доказами, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а відтак рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині поділу рухомого майна підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених статтею 338 ЦПК України.

Разом з тим, враховуючи подання ОСОБА_3 21 травня 2015 року заяви про зменшення розміру позовних вимог в частині залишення без розгляду вимоги про визнання автомобіля «Kia Picanto» об'єктом спільного майна подружжя (а. с. 155, т. 2), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для залишення цих вимог без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, а тому ухвала Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог щодо поділу рухомого майна скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Є.П. Євграфова

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана