ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказали, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько ОСОБА_7

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

15 грудня 2009 року ОСОБА_7 склав заповіт на користь ОСОБА_6

Посилаючись на те, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_7 страждав психічним захворюванням внаслідок чого не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, позивачі просили визнати вказаний заповіт недійсним.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14 квітня 2015 року скасовано, ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним заповіт складений 15 грудня 2009 року ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Левківським І.П. та зареєстрований у реєстрі за № 2071.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що обставини, за яких був посвідчений заповіт, не дають підстав вважати, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Відповідачем не доведено, що дійсне волевиявлення заповідача було спрямоване на передачу всього майна саме їй.

Доводи касаційної скарги про те, що справи даної категорії повинні вирішуватися з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів у справі, які в даному випадку не підтверджують хронічний психічний розлад померлого саме в день укладення заповіту, а також про те, що висновки експертів ґрунтуються на непідтверджених даних, суперечливих показах свідків та не є безспірним доказом недієздатності ОСОБА_7 в момент складання заповіту, не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків апеляційного суду.

Так, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_10 розпорядився належним йому майном, склавши 15 грудня 2009 року заповіт на ім'я своєї сестри ОСОБА_6

Позивачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми померлого.

У період з 22 листопада 2011 року по 2013 рік ОСОБА_7 перебував на обліку лікаря-нарколога та знятий з обліку у зв'язку зі смертю, що підтверджується листом Цюрупинської центральної районної лікарні від 07 квітня 2014 року № 640.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 29 січня 2015 року № 52, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждав хронічним розладом психіки, внаслідок чого в момент складення та підписання заповіту від 15 грудня 2009 року не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 28 січня 2016 року № 29, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент складання заповіту 15 грудня 2009 року, страждав хронічним психічним розладом у вигляді «психічного і поведінкового розладу внаслідок вживання алкоголю, переважно маревного (алкогольне ипохондричне марення, марення ревнощів)», що відповідає діагностичним критеріям рубрики F10.51 за МКБ-10 перегляду, у зв'язку з чим він абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті і недійсним необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: а) щоб вона не усвідомлювала значення своїх дій або б) не могла керувати своїми діями.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Так, апеляційний суд надав оцінку всім обставинам справи та з урахуванням того, що проведеною повторною посмертною судово-психіатричною експертизою встановлено, що ОСОБА_7, на момент складання заповіту 15 грудня 2009 року, страждав хронічним психічним розладом, у зв'язку з чим він абсолютно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.В. Ступак