АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретаріГоін В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним правочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року позов залишено без задоволення./а.с. 42/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема відмовлено у клопотанні про витребування матеріалів справи №759/12914/13-ц, які містять докази, що обґрунтовують його позовні вимоги. Крім того, вказував на те, що судом першої інстанції не вірно встановлено визначення поняття «правочин», оскільки це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків що і є позовною заявою, тому прийшов до помилкового висновку про те, що у нього відсутнє право на пред'явлення позову про визнання недійсним правочину як позовної заяви, не врахувавши при цьому роз'яснення, викладені у листі ВСУ від 24.11.2008 р. щодо практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову. Крім того, вказував на те, що рішення суду першої інстанції також є правочином, просив ухвалити додаткове рішення, яким визнати його нікчемним.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, за адресами, зазначеними для кореспонденції в апеляційній скарзі, судові повістки повернулись за закінченням терміну зберігання, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

№ справи 759/9145/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/466 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Уляновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову, з інших доводів, на підставі наступного.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2014 р. позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно задоволено у повному обсязі, а у зустрічному позові ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання недійсною заяви, яку спадкоємець подала до нотаріальної контори відмовлено /а.с. 10-12/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 60 ЦПК України, про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та ст. 202 ЦК України, вказавши що позовна заява не є видом правочину, а тому у позивача відсутнє право на пред'явлення позову про визнання недійсним правочину як позовної заяви.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції, вказуючи на відсутність у позивача права на звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину - позовної заяви, відмовляє у спорі, розглядаючи його по суті, одночасно вказуючи на відсутність права позивача на пред'явлення позову до суду, з чим колегія суддів не погоджується.

Відповідно до п. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач вказує на те, що звертаючись з позовною заявою до суду ОСОБА_6 вчинила договір зі Святошинським районним судом м. Києва всупереч положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме тому, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Так, ст. 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З аналізу норм ЦПК України, можна дійти висновку, що позовна заява - документ, який пред'являється позивачем до суду в установленій процесуальним законом формі та містить вимогу про примусовий захист порушеного права чи інтересу.

Слід наголосити на тому, що у правочині воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Так, не можуть розглядатися як правочини в розумінні ст. 202 ЦК України фактичні дії особи з керування автомашиною, виготовлення для власних потреб речі, споживання продуктів харчування, сама по собі виробнича діяльність підприємства, оскільки ці дії, як правило, спрямовані на досягнення конкретного економічного, а не юридичного результату. У цих випадках такі фактичні дії (вчинки) також інколи можуть породжувати певні цивільні права й обов'язки (напр., право власності на новостворювану річ).

Відмежування правочинів від інших юридичних актів (подій, фізичних дій і вчинків, правопорушень) має істотне практичне значення, оскільки законом встановлюється різний режим породжуваних ними правовідносин.

Так, не може належати до категорії правочинів позовна заява, оскільки в даному випадку особа звертається за захистом своїх порушених прав, а не укладає угоду з судом, а суд першої інстанції може позов задовольнити або відмовити у його задоволенні, у зв'язку з чим таке звернення позивача не буде обов'язково породжувати певні права та обов'язки за наслідками розгляду справи.

Таким чином, виходячи з вище викладеного, не приймаються доводи апелянта про те, що позовна заява є правочином.

Не приймаються до уваги колегією суддів і доводи апелянта щодо визнання нікчемним рішення суду першої інстанції з підстав, викладених у ст. 228 ЦК України, оскільки рішення суду це процесуальний документ, яким розгляд справи закінчується по суті, та яким розв'язується матеріально-правовий спір між сторонами, підтверджується наявність або відсутність певних фактів, ним захищаються порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників справи, що не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позову, з викладених вище підстав, а не у зв'язку з відсутністю у позивача права на звернення до суду з позовом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року - відхилити.

Рішення районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року - скасувати, постановити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: