Справа № 463/4605/16 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/989/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що даний спір має майновий характер, позовні вимоги стосуються стягнення з відповідача в користь позивача значної суми боргу в розмірі 288 930,96 грн. Вказує, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі, що підтверджується тривалим строком невиконання відповідачем взятих на нього зобовязань по поверненню коштів та реалізацією ним майна після отримання вимог позивача. Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення його заяви про забезпечення позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового засідання (а.с. 39), тому відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Перелік видів забезпечення позову передбачених ст. 152 ЦПК України не є вичерпний тому, за наявності відповідного клопотання, можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз»яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, забезпечення позову - це заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.

З виділених матеріалів встановлено, що в провадженні Личаківського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 (який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) про стягнення боргу за договором позики в розмірі 288 930 грн. 96 коп. Позов обґрунтований тим, що 28.10.2015р. згідно договору позики позивачем було передано відповідачу 9580 дол. США строком до 31.12.2015р., проте відповідач свій обовязок по поверненню грошових коштів не виконав.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову позивач зазначав, що не вжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач може відчужити належне йому майно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві не зазначено яке саме майно та кошти підлягають арешту та не подано доказів належності майна відповідачу, проте колегія суддів не може погодитись з висновком районного суду, виходячи з такого.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Частина 3 ст. 152 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти.

Судова колегія звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майну, позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

При цьому, перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів виходить з того, що цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Зважаючи на те, що даний спір носить майновий характер, позивач обґрунтовано просив накласти арешт на майно відповідача в межах заявленої ціни позову.

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що відповідач ОСОБА_4 може відчужити своє майно на користь третіх осіб, що унеможливить виконання рішення суду в даній цивільній справі в разі прийняття його на користь позивача.

Також, судова колегія звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, а відповідач не позбавлений права користування своїм майном.

Таким чином, з'ясувавши обсяг позовних вимог на відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, судова колегія приходить висновку про те, що заява про забезпечення позову є підставною та підлягає задоволенню.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, п.4 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 31 жовтня 2016 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_4, в межах ціни позову, тобто на суму 288 930 (двісті вісімдесят вісім тисяч девятсот тридцять) грн.. 96 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: