УХВАЛА

іменем україни

8 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 28 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 18 тис. дол. США, зі сплатою 12 % річних та терміном повернення не пізніше 19 грудня 2014 року. Внаслідок невиконання умов договору виникла заборгованість за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладено договори поруки, за якими поручителі зобов'язалися протягом одного дня з дня отримання вимоги кредитора про порушення позичальником договору кредиту, виконати відповідне зобов'язання за позичальника шляхом сплати кредиту, процентів, неустойки, комісійних. Проте вимога банку поручителями не виконана.

З урахуванням зазначеного, банк просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 80 120,92 дол. США та 28 338 грн 90 коп.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року, позов ПАТ «КБ «Експобанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2007 року у розмірі 298 321 грн 77 коп., з яких: тіло кредиту - 8 696,87 дол. США, що еквівалентно 193 505 грн 36 коп.; відсотки за кредитом - 441,10 дол. США, що еквівалентно 9 816 грн 41 коп.; пеня - 95 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Експобанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_5 кредитної заборгованості та ухвалити нове рішення про задоволення вимог.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порука є припиненою.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що з часу передачі боржником кредитору автомобіля і здійсненням ОСОБА_3 останнього платежу, а саме у 2010 року, у позивача виникло право на пред'явлення вимоги до поручителів, однак повідомлення - вимога про повернення кредиту була направлена поручителям лише 23 квітня 2015 року, а позовна заява - 3 травня 2015 року, тобто поза межами строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому порука є припиненою.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 20 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_3 укладено договір кредиту і забезпечення, згідно з умовами якого ВАТ КБ «Експобанк» надало відповідачу кредит у розмірі 18 тис. дол. США, зі сплатою 12 % річних. Кредит наданий на купівлю автомобіля. Позичальник зобов'язався повернути банку кредит у строки/терміни, що визначені графіком, але не пізніше ніж 19 грудня 2014 року. На забезпечення своїх зобов'язань за цим договором позичальник передав банку у заставу наступне майно разом із правом витребувати його від будь-яких осіб за правочинами позичальника: автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, жовтого кольору. Вартість предмета застави за згодою сторін цього договору становить 90 360 грн.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 20 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Експобанк» та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 були укладені договори поруки, відповідно до яких останні (поручителі) поручились перед кредитором за виконання позичальником договору кредиту. Згідно з умовами вказаних договорів поручителі зобов'язались відповідати перед кредитором як солідарні боржники у повному обсязі, як і позичальник, зокрема за повернення кредиту у встановлений строк, сплату процентів за користування кредитом, комісійних, неустойки. Договір набирає чинності з дати його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з п. 1.3 договору кредиту і забезпечення позичальник повертає банку кредит у строки/терміни, що визначені графіком, але не пізніше ніж 19 грудня 2014 року.

Положеннями кредитного договору передбачено обов'язок позичальника щомісячно до 19 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості у складі щомісячного ануїтентного платежу.

У п. 3.7 кредитного договору зазначено, що позичальник повертає кредит банку шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів на позичковий рахунок із спливом строку, що встановлений п. 1.3 цього договору та графіком повернення кредиту.

Позичальник зобов'язаний за вимогою банку повернути кредит, сплатити належні проценти, інші платежі та штрафні санкції до закінчення цього строку при виникненні будь-якої із таких подій: порушення сплати процентів, будь-яке порушення умов цього договору.

Установлено, що 12 липня 2010 року у рахунок погашення заборгованості перед банком ОСОБА_3 було передано автомобіль «Daewoo Lanos TF69Y».

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 було здійснено останній платіж за кредитом.

23 квітня 2015 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ КБ «Експобанк» на адресу ОСОБА_3 було направлено вимогу про повернення кредиту.

Також 23 квітня 2015 року вимога про повернення кредиту була направлена поручителям - ОСОБА_5 і ОСОБА_4

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 19 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 29 червня 2016 року № 6-272цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на те, що з вимогою про дострокове стягнення заборгованості банк до боржника не звертався, тобто кредитор не змінював строк виконання основного зобов'язання, який передбачений договором кредиту, а саме - 19 грудня 2014 року, а з вимогами до поручителів банк звернувся 23 квітня 2015 року. Також апеляційний суд не дав оцінку тому, чи підлягають стягненню з поручителів заборгованості за кредитним договором у межах щомісячних платежів у межах шестимісячного строку, що передує зверненню банку до суду.

Також суд не перевірив, чи передбачено право/обов'язок банку згідно умов договору пред'являти дострокову вимогу при настанні обставин, передбачених ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків, які випливають з договорів поруки та дійшов передчасного висновку про припинення поруки.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик