РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі :

головуючого - судді Кушнір С.І.,

при секретарі - Беро В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕЛЕКАНАЛ «ТОНІС» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26.08.2016 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ № 60-К від 21.07.2016 року про її звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді ведучої програм відділу власного виробництва редакції інформаційно-аналітичних програм.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з 17.09.2012 року працювала в ТОВ «Телеканал «Тоніс» на посаді ведучої програм відділу власного виробництва редакції інформаційно-аналітичних програм. 21.06.2016 року директор товариства ОСОБА_2 в наполегливій формі запропонував написати заяву про припинення трудового договору за угодою сторін. Позивач категорично відмовилась, під тиском керівництва позивачем було написано заяву про припинення трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 29.07.2016 року. Свідком того, що заяву при припинення трудового договору написано за ініціативи роботодавця та під тиском був співробітник ОСОБА_3

11.07.2016 року позивач надіслала заяву про відкликання заяви про звільнення та результат УЗІ про вагітність. Листом від 19.07.2016 року відповідач повідомив, що не погоджується на аналювання заяви про звільнення та запропонував з»явитись до відділу кадрів для отримання трудової книжки.

Враховуючи, що звільнення із займаної посади відбувалось всупереч волі позивача та враховуючи заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін, відповідач неправомірно застосував п.1 ст.36 КЗпП України при проведенні звільнення.

Відповідно до ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок з ініціативи власника не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, подали письмові заперечення, в яких зазначили, що позивач ОСОБА_1 у червні 2016 року повідомила про намір звільнитися наприкінці липня 2016 року, оскільки її запросили працювати в проекті на іншому телеканалі. Разом з безпосереднім керівником, першим заступником генерального директора ОСОБА_4 та з генеральним директором ОСОБА_2 в присутності працівника відділу кадрів, позивач обговорила питання її звільнення та між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди про звільнення її із займаної посади у липні 2016 року за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін виражене у формі власноруно написаної заяви 21.06.2016 року про звільнення з 29.07.2016 року. 21.06.2016 року було видано наказ № 60-к про звільнення позивача за угодою сторін.

18.07.2016 року відповідач отримав заяву позивача від 11.07.2016 року про відкликання та аналювання ( у зв»язку із вагітністю) заяви про її звільнення.

Відповідачем не було надано згоду на аналювання раніше досягнутої з позивачем домовленості про звільнення останньої з посади за угодою сторін, про що було повідомлено письмово позивача. Трудовий договір припинився 29.07.2016 року. З дати написання позивачем заяви про звільнення 21.06.2016 року на адресу відповідача не надходило повідомлень про написання нею заяви під тиском.

Звільнення позивача було проведено з дотримання вимог діючого законодавства.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 17.09.2012 року працювала на посаді ведучої програм відділу програм власного виробництва редакції інформаційно-аналітичних програм в ТОВ «Телеканал «Тоніс».

21.06.2016 року ОСОБА_1 написала заяву про її звільнення 29.07.2016 року на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а. с. 7).

21.06.2016 р. Генеральний директор ОСОБА_2 погодив дану заяву шляхом накладення резолюції «до наказу».

Наказом від 21.06.2016 року № 60-К ОСОБА_1 звільнено 29 липня 2016 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Положенням ст. 36 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників.

Отже, подання позивачем заяви про звільнення з вищенаведених підстав та погодження відповідачем звільнення позивача, вказує на досягнення домовленостей на звільнення працівника за угодою сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач в особі генерального директора ОСОБА_2 надав згоду на припинення трудового договору з позивачем на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, видавши наказ № 60-к від 21.06.2016 року про припинення трудового договору.

11.07.2016 р.позивач ОСОБА_1 надіслала відповідачу заяву про аналювання її заяви про звільнення, тобто після видання наказу № 60-к від 21.06.2016 р. про її звільнення за угодою сторін. Причиною аналювання заяви про звільнення позивач зазначила «через вагітність».

Листом від 19.07.2016 року за № 147 позивача ОСОБА_1 повідомлено, що чинним законодавством України не передбачено можливості відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін. Аналювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу та працівника. Таким чином, з огляду на домовленість, досягнуту 21.06.2016 року між позивачем та товариством, трудовий договір припиняється 29.07.2016 року.(а.с.6).

В підтвердження доводів про те, що заява про звільнення за угодою сторін була написана під тиском з боку керівництва позивачем не надано достовірних доказів і цього не встановлено судом.

Заява про звільнення від 21.06.2016 написана позивачем власноручно, містить її підпис та дату проведення звільнення, що свідчить про її вільне волевиявлення на звільнення із займаної посади саме на підстав п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Факт написання заяви позивачем не оспорювався.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 повідомив, що він був присутній під час розмови генерального директора ОСОБА_2, що відбувалась на початку червня 2016 р. з приводу відсутності на работі ОСОБА_1 Він та ОСОБА_1 були відсутні на роботі з 30.05.2016 р., оскільки виїздили до Угорщини. ОСОБА_2 повідомив, що можуть бути звільнені за прогул, оскільки без поважних причин були відсутні на роботі, телеканал не оформив відрядження. 20.06.2016 р. не був присутній під час обговорення питання про звільнення ОСОБА_1, також не був присутній під час написання заяви про звільнення 21.06.2016 року.

Свідок ОСОБА_2 пояснив, що 20.06.2016 року на прохання ОСОБА_1 відбулася розмова стосовно наміру ОСОБА_1 звільнитися наприкінці липня 2016 року. Під час розмови був присутній перший заступник генерального директора ОСОБА_4 та працівник відділу кадрів ОСОБА_5 Позивач пояснила, що її запросили працювати на іншому телеканалі. Між сторонами було досягнуто згоди про звільнення позивача наприкінці липня 2016 року за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. 21.06.2016 р. під час написання ОСОБА_1 заяви на звільнення у відділі кадрів не був присутній, тиску на позивача не чинив. Отримавши заяву ОСОБА_1 від 11.07.2016 року про аналювання заяви про звільнення, він зателефонував керівнику «Центрального каналу», який підтвердив, що з липня 2016 року ОСОБА_1 є ведучою передачі «Дипломатичні хроніки». З огляду на це не дав згоду на аналювання раніше досягнутої домовленості з позивачем про звільнення останньої з посади за угодою сторін, про що листом від 19.07.2016 року було повідомлено позивача.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що наступного дня після розмови у генерального директора ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, ОСОБА_1 21.06.2016 року прийшла у відділ кадрів і власноручно написала заяву про звільнення за угодою сторін, зазначивши дату звільнення 29.07.2016 року. 21.06.2016 р. Генеральний директор ОСОБА_6 погодив дану заяву та підписав наказ № 60-к від 21.06.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи 29.07.2016 року за угодою сторін. Позивач при написання заяви поснила, що причина звільнення нова робота на іншому каналі.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Відповідачем відмовлено в задоволенні заяви позивача про анулювання заяви на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що свідчить про відсутність взаємної згоди на анулювання домовленості про звільнення, а відкликання позивачем в односторонньому порядку своєї заяви про звільнення не може бути підставою для поновлення на роботі.

Зазначені дії відповідача не суперечать положенням трудового законодавства. Так як при припинені трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником поданої заяви не передбачено. Також не потребує таке звільнення і повідомлення роботодавця про бажання звільнитися за два тижні.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем під час судового розгляду не був доведений той факт, що заяву про звільнення за угодою сторін останньою було написано під примусом.

Безпідставним є посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.184 КЗпП України при її звільненні, виходячи з наступного.

Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120цс12, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, правовий зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав передбачених статтями 40, 41 цього Кодексу. Це означає, що правовий зміст даного поняття не може охоплювати будь-яке інше звільнення, підстава якого не зазначена у статтях 40, 41 КЗпП України чи яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

З огляду на нормативне тлумачення пунктів 1, 4 ч.1 ст.36, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та з урахуванням того, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, дія норми ст.184 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість та недоведеність доказами позовних вимог, а отже в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 21, 23, 36, 221, 233, 235 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 27, 31, 60, 88, 208, 209, 212, 214-216 Цивільного процесуального кодексу України , суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕЛЕКАНАЛ «ТОНІС» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кушнір С.І.