Провадження № 2/760/823/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ заочне /

08 лютого 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Бугайчука О.Р.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судового засіданні в м. Києві в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Договір фінансового лізингу №1250 від 28 вересня 2016 року, укладений з відповідачем, і стягнути з нього 41 072 грн. 80 коп., сплачені ним на виконання умов договору, та 492, 87 гр. банківської комісії.

Посилається в позові на те, що у вересні 2016 року в мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж транспортного засобу марки Skoda Fabia за акційною ціною компанії - 190 000, 00 гр.

Зателефонувавши за вказаним у оголошенні номером, йому підтвердили цю інформацію та призначили зустріч у офісі компанії в м. Одесі. Там консультант підтвердив наявність автомобіля та повідомив, що після сплати авансового платежу в розмірі 41 072, 80 гр. автомобіль буде доставлений у м. Київ.

28 вересня 2016 року між ним та відповідачем був укладений Договір фінансового лізингу №1250, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати та передати йому автомобіль марки Skoda Fabia за акційною ціною компанії в розмірі 190 000, 00гр.

Наступного дня йому зателефонував представник фірми та запропонував сплатити ще 50 000, 00гр., однак даної суми в нього не було і йому запропонували розірвати договір та відкрити рахунок у банку, на який йому мали перерахувати сплачені ним кошти.

Він вчинив ці дії, повідомив відповідача, однак йому повідомили про неможливість повернення коштів.

Вважає, що він був ошуканий відповідачем, оскільки в порушення ч.1 ст.15 Закону України « Про захист прав споживачів» не отримав необхідної, доступної та достовірної інформації про продукцію.

Крім того, вважає укладений договір несправедливим, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду йому, як споживачу.

Так, за умовами договору, якщо лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення.

У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання.

В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.

Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.

Ця умова договору суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону.

Крім того, п.п.5.5, 5.6, 5.7, 10.4, 10.6, 10.7 та 12.7 Договору встановлена лише його відповідальність, як лізингоодержувача, за порушення умов договору, однак не передбачає відповідальності лізингодавця.

Крім того, в договорі відсутні будь-які відомості щодо продавця товару, до якого має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов договору.

Вважає, що даним договором виключені та обмежені його права, як лізингоодержувача, у разі неналежного виконання обов»язків лізингодавцем, звужені обов»язки лізингодавця та повністю виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Частиною 2 ст.16 Закону України « Про фінансовий лізинг» визначено категорію платежів, що пов»язані з виконанням умов договору, якими не передбачено сплати ним комісії за організацію договору.

Вважає також, що договір був укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача.

Відповідач створив умови, за яких він, мешканець іншої області, був позбавлений можливості оцінити інформацію, оскільки працівники відповідача прискорювали його в прийнятті рішення, посилаючись на обмеження кількості акційного товару, а також закінчення акційного періоду з реалізації автомобілів за зниженою ціною, з вимогою оплати першого платежу до підписання договору.

Зазначив також, що за своєю природою укладений договір є змішаним договором, містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню, якщо його стороною є фізична особа.

Недотримання цих вимог, з точки зору ст.220 ЦК, тягне за собою недійсність договору.

Зазначив також, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою, яка підлягає ліцензуванню.

Виходячи з цього, вважає, що укладений договір є недійсним з точки зору ст.227 ЦК України, а тому просить задовольнити позов.

Представник позивача вимоги останнього в судовому засіданні підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи сповіщався належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Судом встановлено, що 28 вересня 2016 року між сторонами був укладений Договір фінансового лізингу №1250, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати та передати йому автомобіль марки Skoda Fabia.

Відповідно до п. 1.1 Договору предметом договору є транспортний засіб, а саме: автомобіль марки Skoda Fabia.

Згідно п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом терміну, який становить не більше 30 днів з моменти сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплатити різницю вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Пунктом 3.1 встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, а п. 3.3 зобов'язано лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі за одержання предмету лізингу.

Відповідно до додатку №1 до договору від 28 вересня 2016 року вартість предмету лізингу становить 15 797, 23 долари США; авансовий платіж - 50%, сума виплат авансового платежу - 7 898, 62 долари США, щомісячний платіж - 668. 22 долари США; комісія за організацію угоди (10%) - 1579, 72 долари США, комісія за передачу (3%) - 473, 92 долари США.

/ а.с. 9 - 18 /

З квитанції №94542533 від 28 вересня 2016 року вбачається, що позивач сплатив комісію за організацію угоди в розмірі 41 072, 80 гр. шляхом перерахування готівки на рахунок відповідача, та комісію за переказ готівки в розмірі 492, 87 гр.

/ а.с. 21 - 22 /

Згідно з п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність / отримати право власності на предмет лізингу/ та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених договором.

У вступній частині Договору фінансового лізингу визначено терміни, які вживаються в договорі.

З терміну комісія за організацію угоди вбачається, що цей платіж є першочерговим єдиноразовим платежем у розмірі 10% угоди , що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та ведення Договору протягом терміну його дії.

Згідно з п.1.2 Договору вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору зазначається в даному договорі та Додатку №1.

Крім цього, згідно п. 12.1 договору якщо лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання.

В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.

Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

З оспорюваного позивачем договору вбачається, що при його укладенні відповідачем у його умови були включені обов»язки, які, на думку суду, є несправедливими щодо позивача, як споживача.

Так, відповідно до п.5.5 Договору будь-які поліпшення, модифікації або зміна предмету лізингу повинні стати власністю лізингодавця, який при цьому не виплачує лізингоотримувачу будь-яких компенсацій, і позивач, як лізингоотримувач, не має права відшкодовувати їх за рахунок лізингових платежів.

Крім того, згідно з п.5.6 Договору, позивач, як лізингоодержувач, зобов»язаний за власний рахунок забезпечувати відповідність предмету лізингу всім нормативним вимогам, які пред»являються до предмету лізинг.

Статтею 12 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізигоодержувача, за несвоєчасне внесення лізингових платежів у вигляді пені та штрафу, за одностороннє розірвання договору, а також не надано права відмовитися від договору в разі збільшення предмету лізингу.

При цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що інформацію про проведення акції по продажу автомобілів даної марки позивач отримав через мережу Інтернет і для вирішення питань, пов»язаних з його придбанням, їздив до офісу компанії в м. Одесі.

В той же час, зі змісту договору не вбачається будь-якої інформації щодо виробника та продавця товару, його місцезнаходження.

Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов»язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Згідно ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Виходячи з цього, суд вважає, що ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець) в сукупності індивідуалізує предмет лізингу.

Однак, як зазначено вище, постачальник (продавець) автомобіля у Договорі при його укладенні визначений не був.

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

В той же час, зі змісту договору вбачається, що позивач має сплатити комісію за організацію договору в розмірі 10% угоди і цей платіж є першочерговим єдиноразовим платежем.

Статтею 8 Договору фінансового лізингу сторонами погоджена вартість предмета лізингу у розмірі 15 797, 23 долари США, однак зі змісту даної статті випливає, що це є вартість автомобіля лише на момент укладання договору.

Однак, згідно з п.8.3 Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення Договору, може змінюватися в випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.

Тобто, ціна предмету лізингу може змінюватися в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання ціни товару на ринку.

В той же час, укладеним між сторонами Договором позивачу, як лізингоодержувачу, не надано права впливати на вибір продавця.

Крім того, відповідно до п.10.3 Договору на момент укладення договору розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмету лізингу, який було визначено при укладенні договору, становить 245, 93 долари США, що за обмінним курсом на день укладення договору становить 6 394 18 гр.

У випадку зміни вартості предмету лізингу сторони зобов»язані підписати новий Додаток №3 до Договору /Графік сплати лізингових платежів/.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч.2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Виходячи з цього, суд вважає, що це є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Згідно з ч. ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів».

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

З аналізу даної норми закону випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч.3 ст.18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Крім того, відповідно до частини другої статті 6 Закону України « Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.

При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року та інших, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду.

Відповідно до ст.21 Закону України « Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

За змістом ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача на його користь сплаченої ним суми, як комісії.

Що стосується вимоги про стягнення 492, 87 гр. комісії, суд виходить з того, що це є комісією банку при здійсненні банківської операції, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Суд не приймає до уваги решту посилань позивача в обгрунтування своїх вимог з наступних підстав.

Відповідно до п.11-1 ч.1 ст.4 Закону « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються, у тому числі, такі послуги, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Судом встановлено та не спростовується представником позивача, Договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, не має ознак придбання товарів у групах, а тому ці твердження не можуть бути прийняті судом до уваги.

Крім того,відповідно до ч.4 ст.5 Закону можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до п.п.2.1 п.2 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами- суб»єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №21 від 22 січня 2004 року, юридична особа має право надавати послуги з фінансового лізингу за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Нацкомфінпослуг.

Згідно з п. 4 ч.1. ч.2 ст.34 вище приведеного Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до інформації Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, 29 липня 2016 року відповідачу видана довідка про взяття на облік юридичної особи як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу.

Відповідно до норм ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», яким врегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, суд вважає посилання позивача на норми ст. 799 ЦК України безпідставними, оскільки законом передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Закон, який регулює питання фінансового лізингу, не передбачено нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме - юридичній чи фізичній особі.

За таких обставин твердження позивача та його представника в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1 102, 40 гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 6, 15,16, 184, 203, ч.ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.216, ч.1 ст.227, 627, 638, 655, 691, ч.ч.1,2 ст. 806, 807 ЦК України, ст. ст.1, ч.1 ст.2 ,3, ч.1 ст.6 , ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст.4, ч.4 ст.5, 34 Закону « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст.ст.1,15,18, 21 Закону України « Про захист прав споживачів», ст.ст. 3,4,10, 11, 57-60, 88,209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу №1250 від 28 вересня 20126 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_2 41 072, 80 гр. та 1 102, 40 гр. судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя