РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року

Волноваський районний суд Донецької області

у складі: головуючого: судді Мохова Є.І.,

при секретарі Бридні О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною і визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що в грудні 2013 року придбала у відповідачки квартиру №13 в будинку №3 в м-нгі Южному в смт. Новотроїцьке Воноваського району Донецької області, про що остання склала розписку, передала позивачці правову та технічну документацію на квартиру та зобовязалась оформити на себе право власності на квартиру після смерті ОСОБА_3, якій за життя належала дана квартира, а потім зареєструвати договір купівлі-продажу у нотаріуса. Однак відповідачка до теперішнього часу всіляко ухиляється від нотаріального посвідчення договору, в звязку з чим позивачка просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири та визнати за нею право власності.

В судове засідання позивачка не зявився, своєю письмовою заявою просить розглянути справу без неї, на задоволенні позову наполягає.

Відповідачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її присутності. Позовні вимоги визнала.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 658 ЦК України визначено, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.06.1993 року власницею квартири №13 в будинку №3 по м-ну Южному в смт. Новотроїцьке Волноваського району є ОСОБА_3, яка, як вбачається зі свідоцтва про смерть І-НО №703729 померла 29.06.2013р.

Із розписки, написаної власноручно відповідачем ОСОБА_2 від 30.12.2013 року вбачається, що відповідачка отримала від позивачки 40000,00 гривень за продаж вказаної вище квартири та зобовязалася оформити на себе право власності на квартиру після смерті ОСОБА_3, яка за життя заповіла все належне їй майно ОСОБА_2, а потім нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу.

Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, як встановлено судом, відповідачка на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не була її власницею, оскільки не прийняла у встановленому законом порядку спадщину після смерті ОСОБА_3, в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував право власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_2, а тому вона не може бути стороною-продавцем в Договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на вказані встановлені обставини та правові норми, вимоги позивачів не являються обґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки не встановлені правові підстави укладення такого договору.

Крім того, мотивуючи свою відмову у задоволенні позову суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року відповідно до п.14 якої вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у рішення №6-162цс12, № 6-49цс13.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивачки є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст.11, 220, 319, 655, 657, 658 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 208, 209, 212-215, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною і визнання права власності, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Волноваський районний суд Донецької області шляхом подання в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є.І. Мохов

20.02.2017