Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Калашніковій Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, інтереси яких представлені адвокатом Гришиним Юрієм Олександровичем, заінтересована особа: Подільський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України , -

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду м.Києва надійшла заява, в якій заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять встановити факт, що має юридичне значення, - факт народження дитини в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану. Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 заявниця народила дочку ОСОБА_5 в м.Сімферополь, АР Крим, батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Заявники перебувають в зареєстрованому шлюбі, є громадянами України, проживають в АР Крим. Заявники до органів ВДРАЦС з метою прведення державної реєстрації не зверталися. Заявниками подані документи про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дитини жіночої статі, які видані на тимчасово окупованій території України, а тому не можуть бути прийняті до реєстрації факту народження дитини і отримання свідоцтва про народження, що видається органами ДРАЦС. Встановлення факту народження необхідно для реєстрації дитини органами реєстрації актів цивільного стану Держави Україна.

В судове засідання заявники та їх представник не з'явились, подали до суду заяву, в якій просили розгляд справи проводити у їх відсутності та задовольнити заяву.

Представник заінтересованої особи - ВДРАЦС Подільського РУЮ у м. Києвів судове засідання не з'явився, надіслали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, послалися на розсуд суду.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено документами, що громадяни України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець міста Андіжан, Республіка Узбекістан, постійне місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка м. Самарканд, Республіка Узбекистан, постійне місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2, перебувають в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року відділом реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції, Автономної Республіки Крим, Україна, про що зроблено відповіний актовий запис № 1369.

Як вбачається з наданих документів, ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Сімферополь, АР Крим, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дівчинка. Реєстрація народження дитини оформлена свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим 23.08.2016 р. Відділом реєстрації народження м. Сімферопіль Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим.

Згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією. А тому зазначене місце народження дитини є тимчасово окупованою територією України.

В судовому засіданні встановлено, що документи на підтвердження факту народження дитини видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, судом встановлено, що вищевказане свідоцтво про народження видано органом, який створений та діє у порядку не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є громадянами України і мешкають на тимчасово окупованій території України, отримати відповідну соціальну допомогу при народженні дитини, зареєструвати місце проживання дитини та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані із народженням дитини.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Пунктом 2 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи.

При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою.

Медичне свідоцтво про народження форми 103/о, встановленої МОЗ України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть отримати у медичному закладі м.Сімферополь, оскільки територія Автономної Республіки Крим тимчасово окупована та форма цього бланку, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р., на теперішній час не використовується, а видане вищевказане медичне свідоцтво не може бути використано заінтересованою особою для реєстрації дитини на території України.

Таким чином, відповідний орган державної реєстрації актів цивільного стану України не має можливості, без судового рішення, зареєструвати народження малолітню дочку заявників у справі у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року.

Відповідно до ст.7 ч.1 Закону України «Про громадянство України» новонароджена дитина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянином України як особа, обидва батьки якої на момент її народження були громадянами України.

Відповідно до вимог ч. 4, 7 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що батьки новонародженої дитини не мають можливості надати до органів ДРАЦС документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, зокрема медичне свідоцтво про народження за встановленою МОЗ України формою, а факт народження нею дитини підтверджено в судовому засіданні, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог заявника .

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків.

Згідно свідоцтва про народження від 23.08.2016 року, виданої Відділом реєстрації народження м. Сімферопіль Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, батьками новонародженої ОСОБА_5, вказані: батько - ОСОБА_1, мати - ОСОБА_2.

На підставі ст.122 СК України, якою визначено дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя, походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Судом встановлено, що батьки визначились з ім'ям новонародженої дочки - ОСОБА_5.

Оцінюючи довідку про причину смерті та саме свідоцтво про смерть, видані органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, суд виходить з того, що смерть фізичної особи громадянина України на окупованій території є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав такої фізичної особи громадянина України.

Положеннями ст.ст.3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту народження дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у місті Сімферополь Автономної Республіки Крим (Україна), батьками якої є громадяни України ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки державним органам провести державну реєстрацію факту народження дитини, а батькам дитини - отримати свідоцтво про народження дитини - громадянина України.

Відповідно до ст.257-1 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, ст.ст.3 п.1, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.7 ч.1 Закону України «Про громадянство України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», керуючись ст.ст.11, 60, 212, 213, 214-215, 234 ч.2 п.5, 256 ч.1 п.7, 257-1, 259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, інтереси яких представлені адвокатом Гришиним Юрієм Олександровичем,заінтересована особа: Подільський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт народження дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у місті Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, у батьків: батько - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець міста Андіжан, Республіка Узбекістан, громадянин України, паспорт НОМЕР_4, виданий Київським РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в Криму 08.07.1999 р., постійне місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1; мати - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженка м. Самарканд, Республіка Узбекистан, громадянка України, паспорт НОМЕР_5, виданий Сімферопольським РВ ГУ МВС України в Криму 05.11.2008 р., постійне місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2; які перебувають в шлюбі, зареєстрованому 11 жовтня 2008 року відділом реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим Україна, актовий запис № 1369.

Факт народження дитини ОСОБА_5 встановити для проведення державної реєстрації народження дитини у відповідних органах ДРАЦС України.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не булиприсутні у судовому засіданніпід час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційнускаргупротягом десяти днів з дня отриманнякопіїцьогорішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Н. М. Ларіонова