Провадження № 2/229/195/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Пантелєєвої Є.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення виплат за лікарняними листами, вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди. 27 січня 2017 року ОСОБА_1 надала суду змінені позовні вимоги. Просить суд стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільнення у сумі 1470 грн., відшкодування моральної шкоди у сумі 12000 грн., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку. Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона працювала у ПП ОСОБА_2 з 08 лютого 2016 року. За згодою сторін вона була звільнена 23 листопада 2016 року. На підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити їй вихідну допомогу у розмірі середньомісячного окладу. До теперішнього часу відповідач не виплатив їй вихідну допомогу, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України він повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Також, він допустив затримку виплат по лікарняним листкам. Такі дії відповідача заподіяли їй та її майбутній дитині моральних страждань, і у звязку з цим в неї почалися проблеми зі здоровям. В рахунок компенсації за моральні страждання просить стягнути з відповідача 12000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Вказала, що працювала у відповідача за трудовим договором продавцем непродовольчих товарів. Після того, як вона повідомила відповідача про свою вагітність, він не перевів її на легшу роботу, вона продовжувала контактувати з хімічними речовинами при виконанні своїх трудових обовязків. Декілька разів вона перебувала на лікарняному, після чого зверталася до відповідача з лікарняними листками для здійснення їх оплати. Таку оплату відповідач здійснював з затримкою, оскільки невчасно звертався до фонду соціального страхування. 23 листопада 2016 року після чергового лікарняного вона звернулася до відповідача, але він змусив її написати заяву про звільнення за угодою сторін. В заяві вона вимагали від відповідача провести виплату всіх сум, які їй належать до сплати. Вона вважає, що оскільки роботодавець примусив її до написання заяви про звільнення, він повинен сплатити їй вихідну допомогу. Вона не ознайомилась з наказом про звільнення, оскільки відповідач не сплатив їй вихідну допомогу. Наказ про звільнення він надіслав їй поштою. Заборгованість по заробітній платі відсутня, а 25 листопада 2016 року відповідач сплатив їй компенсацію за невикористану відпустку і зробив запис у трудовій книжці. Вихідну допомогу він не виплатив до теперішнього часу. ОСОБА_1 вказує, що такими діями відповідач наніс їй моральні страждання, через умови праці вона декілька разів перебувала на лікарняному. Просить стягнути з відповідача компенсацію за моральні страждання у сумі 12000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що вони з ОСОБА_1 домовилися про її звільнення за угодою сторін, про що 23 листопада 2016 року він видав наказ. Але ознайомлюватися з ним вона не забажала, оскільки бажала отримати вихідну допомогу. Разом з тим, така допомога їй не належить. Щодо оплати лікарняних листків, то він перераховував ОСОБА_1 такі виплати одразу, коли кошти надходили від Фонду соціального страхування на спеціальних рахунок. З питанням про переведення ОСОБА_1 на легшу роботу вона до нього не зверталася, про це він почув тільки у судовому засіданні. Вважає, що він не порушував вимоги трудового законодавства, просить у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав доводи відповідача. Вказав, що заяву про звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 написала власноручно, заробітна плата і компенсація за невикористану відпустку були їй сплачені в повному обсязі. Виплата вихідної допомоги не передбачена законодавством. Щодо виплати допомоги з тимчасової непрацездатності на підставі лікарняних листків, то з цього приводу Фондом соціального страхування була проведена перевірка і не було встановлено порушень. Просить у позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, встановив такі обставини справи.

08 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладений строковий трудовий договір на період з 08 лютого 2016 року по 04 листопада 2016 року, згідно з яким працівник ОСОБА_1 зобовязана виконувати обовязки продавця непродовольчих товарів, а відповідач зобовязаний оплачувати роботу позивача в розмірі 1400,00 грн. на місяць. Відповідно до додаткової угоди №1від 29 квітня 2016 року розмір щомісячної заробітної плати з 01 травня 2016 року встановлений у розмірі 1470,00 грн. (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки ЦМЛ м. Дружківки від 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку з приводу вагітності з 11 липня 2016 року (а.с.19).

Відповідно листка непрацездатності АГТ №583737 ОСОБА_1 в період з 26 жовтня по 21 листопада 2016 року знаходилася на лікуванні (а.с.12).

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до роботодавця ОСОБА_2 з заявою про звільнення її з роботи на підстав п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) без відпрацювання. Також вимагали провести з нею розрахунок по заробітній платі, листкам непрацездатності, виплатити компенсацію за невикористану відпустку, а також розрахунок при звільненні (а.с.13).

Відповідно до виписки з наказу №11 від 23 листопада 2016 року ОСОБА_1 була звільнена з 23 листопада 2016 року на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). Було доручено провести повний розрахунок по заробітній платі, листкам непрацездатності, виплати компенсацію за невикористану відпустку (а.с.14).

Наказ про звільнення був надісланий ОСОБА_1 поштою.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України встановлює, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач ОСОБА_1 заявляла в судовому засіданні, що заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку їй сплачені в повному обсязі. Спір між сторонами стосується невиплати відповідачем вихідної допомоги.

Стаття 44 КЗпП України встановлює підстави для виплати звільненому працівникові вихідної допомоги. Відповідно до цієї статті вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Розірвання трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає виплату вихідної допомоги. Позивач ОСОБА_1 не ставить перед судом питання про оскарження підстав її звільнення, її доводи про те, що роботодавець змусив її написати заяву про звільнення саме з цієї підстави не підтверджені в судовому засіданні належними та достатніми доказами. Як пояснив свідок ОСОБА_4 23 листопада 2016 року його дружина звернулася до ОСОБА_2 з заявою про звільнення, але він не був присутній при їх спілкуванні. Отримувати наказ ОСОБА_1 відмовилася, оскільки відповідач відмовився виплачувати їй вихідну допомогу. 25 листопада 2016 року він виплатив їй компенсацію за відпустку і зробив запис у трудовій книжці.

Суд вважає, що покази свідка не підтверджують факту примусу з боку відповідача на позивача щодо написання заяви про звільнення саме на таких підставах.

Оскільки заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку виплачені позивачу в повному обсязі, а виплата вихідної допомоги позивачу не передбачена законодавством, то підстав для застосування до роботодавця санкцій, передбачених ст. 117 КЗпП України немає.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Підставами компенсації моральної шкоди позивач ОСОБА_1 вказує непереведення її на більш легку роботу, затримку виплати по лікарняним листкам.

Відповідно до статті 178 КЗпП України вагітним жінкам відповідно до медичного висновку знижуються норми виробітку, норми обслуговування або вони переводяться на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, із збереженням середнього заробітку за попередньою роботою.

До вирішення питання про надання вагітній жінці відповідно до медичного висновку іншої роботи, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, вона підлягає звільненню від роботи із збереженням середнього заробітку за всі пропущені внаслідок цього робочі дні за рахунок підприємства, установи, організації.

Тобто, умовою для переведення вагітної жінки на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, є наявність медичного висновку.

Як пояснила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 такого медичного висновку вона не отримувала і відповідачу не надавала.

Таким чином, посилання позивача ОСОБА_1 на те, що роботодавець всупереч законодавству не перевів її на легшу роботу, є необгрунтованими.

Що стосується виплат по листкам непрацездатності, то відповідно до Закону України "Про збір і облік єдиного внеску на загальнодержавне соціальне страхування" з 1 січня 2011 року роботодавець повинен відкрити спеціальний розрахунковий рахунок, виключно для перерахування коштів для оплати лікарняних листів з Фонду соціального страхування. Для того, щоб соцстрах перерахував із цього приводу гроші для оплати лікарняного листа, підприємство зобов'язане подати до фонду відповідну заявку. І лише після здобуття коштів від Фонду соціального страхування роботодавець оплачує лікарняний лист.

В своєму листі Фонд соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності від 12 грудня 2016 року вказав, що спеціалістом відділу соціальних виплат і перевірок страхувальників Краматорської міської виконавчої дирекції була проведена перевірка щодо порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 законодавства при нарахуванні та виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 Порушень при нарахуванні допомоги не встановлено (а.с.18).

З журналу розрахунку по заробітній платі з працівниками, виписки банку про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 суд встановив, що всі виплати допомоги з тимчасової непрацездатності здійснені роботодавцем у відповідності до вимог законодавства.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду належних та достатніх доказів того, що саме через дії відповідача в неї погіршився стан здоров'я.

В судовому засіданні не встановлено інших порушень прав позивача у сфері трудових відносин, які призвели до її моральних страждань.

Виходячи з цього суд вважає, що підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди немає.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що передбачені законодавством підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 223-226 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С. О. Рагозіна