Справа №473/1616/15-ц 13.02.2017 13.02.2017 13.02.2017
Справа №473/1616/15-ц Головуючий першої інстанції Висоцька Г.А.
Провадження №22-ц/784/486/17 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

13 лютого 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

представника позивача - Орла А.В.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року, постановлену у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Публічне акціонерне товариство «Возко», про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») пред'явило вищевказаний позов до ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та Закритим акціонерним товариством «Возко», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Возко» (далі - ПАТ «Возко»), укладено генеральну угоду за №6207N1, за умовами якої банк зобов'язався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках генеральної угоди і які є невід'ємними її частинами.

За період з 18 січня 2007 року по 29 листопада 2013 року в рамках генеральної кредитної угоди №6207N1 від 18 січня 2007 року між банком та позичальником укладено чотири кредитних договорів: за №6207К1 від 18 січня 2007 року, №6211К11 від 20 жовтня 2011 року, №6212К17 від 26 грудня 2012 року, №6213К19 від 29 листопада 2013 року.

За період з 05 вересня 2007 року по 01 липня 2011 року поза рамками генеральної угоди №6207N1 від 18 січня 2007 року між банком та позичальником укладено два договори кредитної лінії за №6207К14 від 05 вересня 2007 року та №6211К7 від 01 липня 2011 року.

23 грудня 2011 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір поруки за №6211Р6, відповідно до умов якого останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за генеральною угодою та кредитними договорами.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ПАТ «Возко» належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримав, у зв'язку із чим станом на 15 квітня 2015 року утворилась заборгованість за вищевказаними кредитними договорами у загальному розмірі 18 157 499.79 доларів США, 36 845.04 євро, та 28 094 568 грн. 24 коп.

Посилаючись на вказані обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просив стягнути з поручителя ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 18 446 830.84 доларів США, 37 393.25 євро та 57 362 397 грн. 21 коп. (том 3 а.с.80-81).

Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 року відкрито провадження у даній справі (том 3 а.с.66).

Наступною ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2015 року, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання припиненим договору поруки (том 4 а.с.90,116-117).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2015 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 4 а.с.141-143).

11 січня 2017 року відповідач ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_4, вдруге подав заяву про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у цивільній справі за №752/9256/15-ц, що розглядається Голосіївським районним судом міста Києва (том 4 а.с.158-160).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання припиненим договору поруки.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» посилаючись на порушення міськрайонним судом норм процесуального права, просило ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі, міськрайонний суд, посилаючись на положення ст.201 ЦПК України, виходив з того, що розгляд даної справи є неможливим до вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору поруки припиненим, що розглядається в порядку цивільного судочинства Голосіївським районним судом міста Києва.

Колегія суддів з таким висновком міськрайонного суду не погоджується, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В силу статей 1 та 157 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Виписані правила є прямим втіленням конституційних норм про державні гарантії судового захисту прав, свобод та інтересів громадян, юридичних осіб та держави від будь-яких посягань, а тому підлягають беззастережному виконанню судами.

Тяганина при вирішенні цивільних справ вважається грубим порушенням цивільно-процесуального законодавства, а, відповідно, є неприпустимою.

При цьому, обов'язок своєчасного здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Смірнова проти України).

Виключенням з виписаних правил є застосування положень про зупинення провадження у справі, підставами якого слугують обставини, передбачені цивільно-процесуальним законом, зокрема, п.4 ч.1ст.201 ЦПК України.

Так, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається, у тому числі, в порядку цивільного судочинства.

Як роз'яснено у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за №2, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках, передбачених ст.201 ЦПК України, а за наявності підстав, визначених ст.202 ЦПК України, має право як на зупинення, так і на відмову в задоволенні такої заяви. Визначаючи наявність передбачених ст.201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у п.4 ч.1 цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

За змістом вищезазначеної норми, для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи. Сама по собі взаємопов'язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду справи до прийняття рішення у іншій справі.

При цьому, пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідсудністю іншої справи даному суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у Главі 50 ЦК України. Спеціальні (додаткові) підстави припинення поруки визначені також ст.559 ЦК України. Припинення поруки з підстав, визначених у ст.559 ЦК України, презюмується. У такому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, і при вирішенні спору про стягнення кредитної заборгованості саме з поручителя суд може і повинен самостійно встановити обставини припинення поруки.

З матеріалів справи убачається, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за кредитними договорами на підставі договору поруки за №6211Р6 від 23 грудня 2011 року, що укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», яким забезпечено кредитні зобов'язання ПАТ «Возко».

Тобто, у даному випадку, міськрайонний суд не позбавлений можливості при розгляді справи по суті заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням боржником зобов'язань за кредитними договорами, надати правову оцінку угодам, у тому числі і договору поруки, на підставі яких заявлено цей позов.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи та не встановив, у чому полягає неможливість розгляду цієї справи про стягнення заборгованості за кредитними договорами до вирішення справи про визнання договору поруки припиненими.

Разом з тим, вирішення іншої цивільної справи не впливає на можливість розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, оскільки можливо в межах саме цієї цивільної справи на підставі відповідних доказів встановити обставини справи та з'ясувати, чи є підстави для стягнення боргу, зокрема і питання чинності договору поруки, чи не припинилась вона, і в залежності від цього розглянути справу та вирішити спір по суті.

При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення заяви представника відповідача і зупинення провадження у справі на час розгляду справи за позовом поручителя до банку про визнання договору поруки припиненим.

Вищевикладене свідчить про те, що міськрайонний суд допустив порушення норм процесуального права, тому оскаржувана ухвала суду, як така, що постановлена з порушенням процесуального закону, на підставі п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України, підлягає скасуванню, з направленням справи до того ж суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст.303,311,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» - задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 січня 2017 року - скасувати, а цивільну справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина