АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/6766/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/818/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Котелевець А.В.

за участю секретаря - Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 20.10.1987 р. він перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2002 р. Під час шлюбу, 15.07.1999 р., ними придбано частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано в КП «ХМБТІ» на ім'я відповідача та їх доньки ОСОБА_4, по 55/200 частин за кожною. Перебуваючи у шлюбі, сторони поліпшили житлові умови, прибудували житлову прибудову, службове приміщення переобладнали в житлове та прибудували тамбур. Всі ремонтні роботи робив саме позивач, він же й забезпечував будівельними матеріалами. Позивач постійно проживає в спірній частині домоволодіння з часу її придбання, а з лютого 2004 р. зареєстрований за вказаною адресою. Про те, що їх шлюб розірвано у 2002 р. позивачеві стало відомо у липні 2015 р. На час звернення з позовом до суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровані 89/200 частин домоволодіння по АДРЕСА_1. Оскільки вказане нерухоме майно сторони придбали в період шлюбу, позивач вважає, що воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Крім того, проживаючи однією сім'єю, сторони на спільні кошти придбали: холодильник Іndesit вартістю 4000 грн., телевізор DAEWOO вартістю 500 грн., КВ-Трансивер Icom ІС -746 РRO вартістю 4800 грн., газову колонку MILLA вартістю 2500 грн., електро-газовий котел АТЕМ вартістю 6000 грн., телевізор Samsung вартістю 2000 грн., диван вартістю 4000 грн.

Після уточнення позовних вимог позивач остаточно просив визнати 89/200 частин спірного домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши у власність позивача 89/400 частин та у власність відповідача - 89/400 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; в порядку поділу майна подружжя виділити у власність позивача холодильник Indesit, телевізор DAEWOO та КВ-трансивер Icom ІС -746 РRO, а у власність відповідача - газову колонку MILLA , електро-газовий котел АТЕМ, 2 телевізори Samsung та диван.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано заборону відчуження 89/400 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке зареєстроване на ім'я ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що позивач має право на 1/2 частину набутого під час шлюбу з відповідачкою житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, що на теперішній час становить 89/400 частини спірного майна. Наполягає, що не знав про рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2002 року, яким шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, та продовжував проживати в спільному будинку та вести з ОСОБА_3 спільне господарство.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони дійсно з 20.01.1987 р. перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2002 р.

В період шлюбу, 15.07.1999 р., ОСОБА_3 та ОСОБА_4, донька сторін, придбали кожна по 55/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, що сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи (а.с.33).

При цьому, із змісту договору купівлі-продажу від 15.07.1999 р. вбачається, що станом на час придбання житловий будинок літ.А-1 мав житлову площу 36,7 кв.м. та надвірні будівлі: сараї літ.Б і Г, вбиральні літ. В. і Е, та огорожа №1-5.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований у спірному домоволодінні з 10.02.2004 р., що підтверджується відміткою у його паспорті громадянина України та визнано відповідачем ( а.с.12).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.06.2010 р. було задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Харківської міської ради про визнання права власності та поділ будинку в натурі. За ОСОБА_3, ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок літ.«А-1» загальною площею квартири № 2 - 78,3 кв.м., житловою площею - 44,5 кв.м. з житловою прибудовою літ.«А'-1» загальною площею 41,5 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м., переобладнане службове приміщення 2-3 в житлове площею 9,6 кв.м. та тамбур літ.«а-5» площею 4,1 кв.м., розташованого на території домоволодіння по АДРЕСА_1. Припинено спільну сумісну власність та перерозподілено ідеальні частки в домоволодінні, з виділом у користування співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приміщення: 2-2; 2-3; 2-4 в житловому будинку літ.«А-1», житлову прибудову літ.«А'-1» - приміщення 2-5; 2-6; 2-7; 2-8, тамбур літ.«а-5» (приміщення ІУ), огорожу № 2, хвіртку № 4, огорожу № 6, зливну яму № 7, огорожу № 8, огорожу № 9. Усього загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., що в ідеальній долі становить 89/100 частини домоволодіння. У користування співвласника ОСОБА_5 виділено приміщення 1-2 в житловому будинку літ.«А-1», прибудову літ. «а'» приміщення 1-1, тамбур літ.«а-4» приміщення І, ганок літ.«а-2», сарай літ.«Б», вбиральню літ.«В», огорожу № 1, хвіртку № 5. Усього загальною площею 13,6 кв.м., що в ідеальній долі становить 11/100 частини домоволодіння (а.с.30).

Також судом встановлено, що 24.05.2011 р. ОСОБА_4 подарувала належні їй 89/200 частин спірного домоволодіння відповідачеві ОСОБА_3 (а.с.34).

На час розгляду справи ОСОБА_3 є власником 89/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, з яких 89/200 частин набуто відповідачем на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.06.2010 р., яке до цього часу не оскаржено та не скасовано, та на підставі договору дарування від 24.05.2011 р., який також не оспорений та не визнаний недійсним.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, не спростовано належними та допустимими доказами, що під час шлюбу сторін ними у спільну сумісну власність було придбано 55/200 частин спірного житлового будинку.

Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципудиспозитивності цивільного судочинства(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, якіберутьучасть у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач наполягає, що не знав про рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2002 року, яким шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, та продовжував проживати в спільному будинку однією сім*єю з ОСОБА_3 та вести з нею спільне господарство.

Між тим, із змісту рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2002 року вбачається, що ОСОБА_2 був повідомлений про час та місце розгляду справи, отже не міг не знати про звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Крім того, рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2002 року із пояснень ОСОБА_3 встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені два роки тому.

Законність рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2002 року перевірялась в апеляційному порядку. Так, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06 липня 2016 року зазначене рішення визнано законним та обґрунтованим та залишено без змін.

Крім іншого, із ухвали апеляційного суду Харківської області від 06 липня 2016 року вбачається, що на час апеляційного перегляду сторони вже отримали свідоцтва про розірвання шлюбу: ОСОБА_3 - 19 березня 2003 року, ОСОБА_2 - 05 серпня 2015 року, отже шлюб між сторонами є розірваним.

В п. 7 Прикінцевих положень Сімейного Кодексу (коментар) зазначено, що якщо рішення суду про розірвання шлюбу набрало чинності, але жоден із подружжя не одержав свідоцтво про розірвання шлюбу до набрання Сімейним Кодексом чинності, припинення шлюбу має здійснюватися відповідно до ст. 44 КпШС України.

За ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів цивільного стану.

В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», звернута увага на те, що хоча розірвання шлюбу здійснено на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішення суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано в судовому порядку до 01.01.2004 р., тобто до дня набрання чинності СК України.

Таким чином, шлюб між сторонами є розірваним з моменту складення відповідного актового запису в органах реєстрації актів цивільного стану 19 березня 2003 року.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що після розірвання шлюбу між сторонами, вони продовжували проживати однією сім*єю, вести спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Той факт, що ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав у спірному будинку після розірвання шлюбу сам по собі про зазначене не свідчить.

Позивачем не доведено, що поліпшення у спірному будинку, його добудова були здійснені в період шлюбу, або за його фінансової та трудової участі після розірвання шлюбу.

Так, із змісту договору купівлі-продажу від 15.07.1999 р. вбачається, що сторонами придбано житловий будинок літ. А-1 житловою площею 36,7 кв.м. та надвірними будівлями: сараї літ.Б і Г, вбиральні літ. В. і Е, та огорожа №1-5.

Між тим, виходячи із даних технічного паспорту, виготовленого КП «ХМБТІ» 22.07.2015 р., житлова площа будинку літ. А-1 становить 80,8 кв.м., допоміжна - 41,5 кв.м. ( а.с.5).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.06.2010 р. встановлено, що для поліпшення житлових та побутових умов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прибудували до житлового будинку літ А-1 житлову прибудову літ А*-1, службове приміщення переобладнали в житлове, тому загальна площа квартири 2 збільшилась і становить 78,3 кв., а житлова - 44,5 кв.м. В результаті зазначених добудови та переобладнань судом були перерозподілені частки співвласників, будинок поділено в натурі.

Оскільки спірний житловий будинок на час розгляду справи суттєво перебудований та переобладнаний, поділений в натурі, правильним є висновок суду першої інстанції, що за відсутності спеціальних знань у галузі будівництва, без проведення відповідного експертного дослідження суд позбавлений можливості встановити, яку ж частку у співвідношенні до загальної площі будинку становлять приміщення, придбані ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 15.07.1999 р.

Клопотання про призначення експертизи для вирішення вказаних питань позивач та його представник не заявляли, хоча судом роз*яснювалось їх таке право та наслідки неподання таких доказів.

Правильним є висновок суду першої інстанції також і в частині вирішення спору про поділ побутової техніки та меблів, які придбані після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -