Провадження № 2/344/881/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

24 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 ( надалі-«Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі «Відповідач ») про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, просила позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 до суду повторно не зявився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом поміщення повідомлення в засобах масової інформації.

Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило.

Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, зважаючи на те, що представник Позивача не заперечувала проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 являється наймачем квартири АДРЕСА_2.

Згідно з довідкою, виданою Муніципальною інвестиційною управляючою компанією №02-02/3386 від 14.09.2016р. разом з Позивачем у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1- син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 - онук, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, - онук. В довідці зазначено, що дана квартира не приватизована. Будинок знятий з балансу з липня 2016 року. ( а.с.7).

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 03.07.2008 року позов ОСОБА_2 до ЖЕУ Івано-Франківського МВК про зміну договору найму житлового приміщення у звязку із смертю наймача задоволено. Визнано Позивача наймачем квартири АДРЕСА_3 та зобовязано ЖЕО №6 укласти з ОСОБА_2 договір найму жилого приміщення №3 буд. №15 по вул. Опільського в м. Івано-Франківську. ( а.с.5).

Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 27.02.2007 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про втрату права на житло задоволено, визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі по вул. Опільського, 15/3 в м. Івано-Франківську з 2004 року дня вибуття. ( а.с.6).

З матеріалів позовної заяви випливає, що ОСОБА_3 є онуком Позивачки і проживав ІНФОРМАЦІЯ_4, проте з 2010 року і по даний час у вказаній квартирі не проживає, речей його в квартирі немає, коштів на утримання квартири та сплату комунальних послуг не надає.

Посилаючись на факт непроживання Відповідача у вказаній квартирі протягом останніх шість років, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що Відповідач не проживає у вказаній квартирі протягом останніх шість років.

Відповідно до ст. 71, 72 ЖК України у випадку відсутності наймачів більше 6 місяців, такі особи можуть бути у судовому порядку визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно п.11 даної Постанови, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт тощо).

Відповідно до положень ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину.

Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5.

Докази, які б спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні.

Отже, право на користування житлом було набуто відповідачем, а після остаточного виїзду з даної квартири та встановлення факту не проживання близько п»яти років по місцю реєстрації, відповідач втратила таке право на користування житловим приміщенням.

При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням.

Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в житловому приміщенні в квартирі АДРЕСА_4, не несе витрат по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь Позивача понесені нею судові витрати.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, керуючись ст.ст. 213-215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

3. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 558 грн. 21 коп. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою Відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домбровська Г.В.