АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Плахотнюк К.Г.
№22-ц/796/2914/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №2/752/18/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради, департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук НаталіяВячеславівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щерба Лариса Олексіївна про визнання права власності співвласників багатоквартирного будинку на його допоміжні приміщення, визнання незаконними та скасування рішення про перелік об'єктів комунальної власності, які підлягають приватизації, в частині затвердження приватизації приміщень шляхом викупу, наказів про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, про приватизацію орендованих приміщень, свідоцтва про право власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2010 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_10, правонаступником якого є ОСОБА_2, звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили:

- визнати за позивачами та іншими співвласниками багатоквартирного будинку право власності на їх спільне майно, у тому числі всі допоміжні приміщення, серед яких і підвальні приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати рішення Голосіївської районної у м. Києві ради 40 сесії IV скликання від 24.11.2005 № 40-11 «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації» в частині затвердження способу приватизації «викуп» щодо вищевказаних підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 загальною площею 256,9 кв.м. та надання дозволу на приватизацію цих приміщень ПП ОСОБА_4;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, яким посвідчено, що приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256,9 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності;

- визнати незаконним та скасувати наказ фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва від 23.05.2006 № 140 «Про приватизацію нежилих приміщень СПД ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1»;

- визнати недійсним договір купівлі - продажу нежилого приміщення від 30.06.2006 між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва та СПД ФОП ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. (зареєстрований у реєстрі за № 2707);

- визнати недійсним договір купівлі - продажу нежилих приміщень від 20.10.2006 між СПД ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. (зареєстрований у реєстрі за №3365);

- визнати недійсним договір купівлі - продажу нежилих приміщень від 26.12.2006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. (зареєстрований у реєстрі за № 2259);

- вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалися на те, що будинок АДРЕСА_1 має 12 під'їздів, під кожним з яких є допоміжні приміщення - підвали, що використовуються для його обслуговування. У всіх цих приміщеннях розташована мережа водонесучих та водовідвідних комунікацій житлового будинку із водонапірною арматурою. Підвальні приміщення під'їзду з № 1 по № 13 (групи приміщень 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м. за функціональним призначенням передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців та є допоміжними, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16.05.2014 року № 12893- 13-42 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та іншими документами.

25.10.2005 року ТОВ «ЖЕК-107» Голосіївського району м. Києва та ПП «ОСОБА_4.» уклали договір № 56 на технічне обслуговування інженерних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, начебто, з метою господарського використання нежитлових приміщень, прибудинкової території, технічного обслуговування та надання посередницьких послуг по постачанню гарячої, холодної води та теплопостачання будинку. 24.11.2005 року між Голосіївською районною у м. Києві радою та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 укладено типовий договір оренди № 33-06 вказаних приміщень площею 256,9 кв.м. для складу.

Того ж дня 40 сесією IV скликання Голосіївської районної у м. Києві ради прийнято рішення № 40-11 «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації», яким затверджено спосіб приватизації «викуп» щодо об'єктів комунальної власності згідно із додатком (у тому числі, й підвальних приміщень будинку площею 256,9 кв.м.), і грубо нехтуючи їхнім правом власності як співвласників багатоквартирного будинку, надано дозвіл на приватизацію цих приміщень ПП ОСОБА_4, а підпорядкованому раді Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва дано вказівку здійснити приватизацію за умови винесення за межі приміщень за власний рахунок орендаря загально будинкових мереж центрального опалення, гарячого та холодного водопостачання та іншого інженерного обладнання, не порушуючи роботу всього інженерного обладнання будинку.

20.03.2006 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) видано наказ № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна», яким на замовлення Голосіївської районної у м. Києві ради оформлено право комунальної власності на зазначені об'єкти нерухомого майна та вирішено видати свідоцтво про право власності.

На підставі вищевказаного наказу Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, яким посвідчено, що приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256,9 кв.м., визначені як нежилі, розташовані по АДРЕСА_1, належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності. 23.05.2006 року Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва видано наказ № 140 «Про приватизацію нежилих приміщень СПД ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1», згідно з яким визначено приватизувати шляхом викупу приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450).

Після проведення оцінки вищевказаних приміщень, 30.06.2006 року між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва та СПД ФОП ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу приміщень за ціною 416 172 грн., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. (зареєстрований у реєстрі за № 2707).

20.10.2006 року між СПД ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу цих приміщень за ціною 461 500 грн., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. (зареєстрований у реєстрі за № 3365).

26.12.2006 року ОСОБА_5 продав ці ж приміщення своєму батьку ОСОБА_6 за 1 816 283 грн. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. (зареєстрованого в реєстрі за № 2259). Кінцевим власником спірних допоміжних приміщень є громадянин ОСОБА_6

Внаслідок зазначених незаконних дій та прийняття незаконних рішень суб'єктами владних повноважень з грудня 2005 року в допоміжних підвальних приміщеннях будинку проводилися незаконні руйнівні ремонтні роботи капітального характеру та реконструкція без проектно-дозвільної документації, а саме: розширення прорізів, пониження рівня підлоги тощо, що за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16.05.2014 року № 12893-13-42 знизило конструктивну жорсткість та міцність елементів будинку (фундаменту, стін) першого блоку та, враховуючи його конструктивну організацію і період будівництва (1978 рік), може суттєво вплинути на термін його експлуатації.

Вважають, що при прийнятті рішення Голосіївською районною у м. Києві радою від 24.11.2005 № 40-11 «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації» у частині надання дозволу СПД ФОП ОСОБА_4 на приватизацію допоміжних приміщень у їхньому багатоквартирному будинку, виданий 20.03.2006 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва (Департамент комунальної власності м. Києва) виконавчого органу КМР (КМДА) наказ № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» та свідоцтва про право власності, яким посвідчено, що зазначені вище приміщення належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності, Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва наказу від 23.05.2006 № 140 «Про приватизацію нежилих приміщень СПД ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1», згідно з яким визначено приватизувати шляхом викупу приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) у будинку, та внаслідок укладання в подальшому договорів купівлі-продажу між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва та СПД ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також між останнім та ОСОБА_6 усіма відповідачами порушено право власності позивачів, оскільки при прийнятті рішень суб'єктами владних повноважень та укладанні правочинів були грубо порушені законні права та інтереси співвласників багатоквартирного будинку на спільне майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року - позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано:

- Рішення 40 сесії IV скликання Голосіївської районної у м. Києві ради від 24.11.2005 №40-11 «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації» в частині затвердження способу приватизації «викуп» щодо підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 загальною площею 256,9 кв.м. та надання дозволу на приватизацію цих приміщень приватному підприємцю ОСОБА_4;

- наказ Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва від 23.05.2006 № 140 «Про приватизацію нежилих приміщень СПД ФОП ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1»;

Визнано недійсними:

- договір купівлі - продажу нежилого приміщення укладений 30.06.2006 року між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва та СПД ФОП ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталією Вячеславівною, зареєстрований у реєстрі за № 2707;

- договір купівлі - продажу нежилих приміщень укладений 20.10.2006 року між СПД ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Ларисою Олексіївною, зареєстрований у реєстрі за №3365;

- договір купівлі - продажу нежилих приміщень укладений 26.12.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 2259.

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказують, що укладання договорів купівлі-продажу стало можливим внаслідок порушення закону при визначенні права власності на вищевказані підвальні приміщення. Оскільки вони умисно невірно були названі не допоміжними, а нежилими, то внаслідок цього прийнято незаконне рішення, що ці об'єкти нерухомості, начебто, належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності.

Саме це було оформлено наказом Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА)від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна», на підставі якого того ж дня цим органом видано відповідне свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1.

Тобто, судом визнано недійсними три правочини щодо підвальних приміщень. Водночас фактично залишено в силі підстави, які служили обґрунтуванням для укладення оспорюваних договорів.

Оскільки судом не визнано незаконними та не скасовано рішення органу місцевого самоврядування та виданий на підставі нього правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності, яким передбачено, що об'єкти нерухомості (підвальні приміщення) перебувають в комунальній власності, вважають, що на даний час права власників квартир багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 залишаються незахищеними.

Крім того, відповідно до законодавства підвальні приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м. належать їм та іншим власникам квартир як співвласникам майна, що перебуває у спільній сумісній власності, але фактично на сьогоднішній день після скасування договорів купівлі-продажу продовжують бути чинними попередні правовстановлюючі документи, де вказано, що ці приміщення, начебто, є нежилими та належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності.

Вважають, що наказ від 20.03.2006 № 344-В та свідоцтво про право власності від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, які вони вимагають визнати незаконними та скасувати, визначають правовий статус (належність) та форму власності тільки підвальних приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, а не всього жилого будинку.

При цьому вищевказані правові акти є загальними та затверджують переліки різних об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, до яких, поряд з іншими, відносяться й жилі будинки, у тому числі будинок АДРЕСА_1.

Станом на момент ухвалення в 2010 році вищевказаних рішень Київської міської ради та розпоряджень її виконавчого органу спірні підвальні приміщення більше чотирьох років незаконно перебували у приватній власності внаслідок укладених правочинів, тому навіть теоретично ці правові акти не могли визначати їх статус.

Також зазначили, що є всі підстави для визнання судом права спільної сумісної власності як позивачів, так і інших власників квартир будинку на його спільне неподільне майно, до якого відносяться й допоміжні приміщення, у тому числі підвальні приміщення, щодо яких заявлено спір.

Дана вимога обґрунтована тим, що це право власності очевидне та закріплено за ними відповідно до закону, проте внаслідок протиправних дій воно оспорюється і не визнається відповідачами.

Внаслідок вищевказаних дій та прийняття незаконних рішень суб'єктами владних повноважень із грудня 2005 року в допоміжних підвальних приміщеннях будинку проводилися незаконні руйнівні ремонтні роботи капітального характеру та реконструкція без проектно-дозвільної документації, а саме: розширення прорізів, пониження рівня підлоги тощо, що за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16.05.2014 знизило конструктивну жорсткість та міцність елементів будинку (фундаменту, стін) першого блоку та, враховуючи його конструктивну організацію і період будівництва (1978 рік), може суттєво вплинути на термін його експлуатації.

В судовому засіданні представник позивачів апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання незаконними та скасування наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу КМР (КМДА), від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 4 рішення Київської міської ради від 09.09.2010 року №7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві» з 31 жовтня 2010 року було вирішено припинити шляхом ліквідації діяльність районних у м. Києві рад та їх виконавчих органів, зокрема Голосіївської районної у м. Києві ради та Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації.

Нежилі приміщення з приводу яких позивачами заявлено спір на час його вирішення є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, а тому відповідно і відсутні підстави для визнання незаконними та скасування наказу та свідоцтва.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі - продажу нежилих приміщень укладених 20.10.2006 року між СПД ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та від 26.12.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд виходив з того, що порушене відповідачами право власності позивачів на нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (в літ. А), загальною площею 256, 90 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 підлягає відновленню шляхом повернення сторін оспорюваних договорів до первісного стану.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, в повній мірі зазначеним вимогам рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.07.1997 року Державна адміністрація Московського району посвідчила, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_11 та членам його сім'ї ОСОБА_1, ОСОБА_12 в рівних долях. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію житлового фонду. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 09.07.1997 року №15178, записане БТІ у реєстрову книгу № 3732 18.07.1997 року. Сімнадцятою державною нотаріальною конторою 29.09.1997 року за реєстровим №723с посвідчено договір дарування 1/3 частки квартири від імені ОСОБА_11 Позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 часток квартири. (т.6.а.с.169)

За даними свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1998 року Державна адміністрація Московського району посвідчила, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_10 та членам його сім'ї ОСОБА_13, ОСОБА_2 в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 28.04.1998 року за № 18326, записано БТІ у реєстрову книгу за № 3738 28.05.1998 року. 17.08.2015 року за реєстровим № 955 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 Позивач ОСОБА_2 є власником 2/3 часток квартири. (т.6 а.с. 56, 61).

Рішенням № 208/1642 від 27.12.2001 року, що було прийняте на IX сесії XXIII скликання Київської міської ради «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва та територіальних громад районів міста Києва (т.1 а.с.86).

Згідно Додатку 2 до рішення Київради № 208/1642 від 27.12.2001 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва», до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Голосіївського району м. Києва належить житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 87-88).

Відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 20.03.2006 року НОМЕР_2 від 20.03.2006 року посвідчено, що нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256, 90 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 дійсно належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності (т. 1, а.с. 33).

24.11.2005 року між Голосіївською районною у м. Києві радою та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 було укладено типовий договір оренди нежитлового приміщення № 33-06 на підставі розпорядження Голосіївської районної в м. Києві Ради від 19.09.2005 року № 80/1 п.1 та ордеру № 217-05 від 25.10.2005 року, рішення від 24.11.2005 року № 40 /06 п.7.1. відповідно до якого орендодавець в особі Голосіївської районної в м. Києві Ради передає, а орендар приймає в користування на умовах оренди нежитлове приміщення, яке є комунальною власністю територіальної громади Голосіївського району м. Києва, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і розташоване у підвалі, площею 256,9 кв.м. для складу (т. 2 а.с. 85).

Зі змісту договору № 56 на технічне обслуговування інженерних мереж нежитлових приміщень, та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, укладеного 25.10.2005 року ТГОВ «ЖЕК-107» Голосіївського району м. Києва та ПП ОСОБА_4, уклали договір з метою господарського використання нежитлових приміщень: прибудинкової території, технічного обслуговування та надання посередницьких послуг по постачанню гарячої, холодної води та теплопостачання (в подальшому комунальні послуги), за адресою: АДРЕСА_1 згідно ордеру № 217-08 від 25.10.2005 року з терміном дії з 25.10.2005 року по 25.10.2006 року і вважається продовженим на наступний рік, якщо одна зі сторін не заявляє про його розірвання за 30 днів до закінчення строку (т. 1, а.с. 15).

Рішенням № 40/11, яке було прийнято 24.11.2005 року на 40 сесії IV скликання Голосіївської районної в м. Києві ради «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації» затверджено спосіб приватизації «викуп» щодо об'єктів комунальної власності згідно з додатком. Також вирішено, що у разі наявності розбіжностей щодо площі, адреси, характеристики приміщення, зазначених в договорах оренди, та даними технічної документації БТІ - в договорах відчуження зазначаються дані, визначені Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. У Головне управління комунальної власності м. Києва, Київської міської державної адміністрації надається довідка орендодавця про відповідність адрес і технічних параметрів об'єктів приватизації з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна без подальшого затвердження змін на сесії.

Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва вказано здійснити приватизацію об'єктів перелічених у додатку, при умові винесення за межі приміщення за власний рахунок орендаря загальнобудинкових мереж центрального опалення гарячого та холодного водопостачання, систем електроживлення та іншого інженерного обладнання (електрощитових, бойлерних, теплових та водомірних вузлів, тощо), не порушуючи роботу всього інженерного обладнання будинку. Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва здійснити приватизацію об'єктів, перелічених у додатку. Контроль за виконанням цього рішення покласти на постійну комісію з питань власності, оренди, приватизації майна (т. 1, а.с. 13).

До переліку приміщень та будівель, що належать до комунальної власності Голосіївського району м. Києва та пропонуються на приватизацію, ПП ОСОБА_4 надано дозвіл на приватизацію приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 256, 9 кв.м. (т. 1, а.с. 14).

Питання щодо скасування рішення № 40/11 від 24.11.2005 року Голосіївської районної в м. Києві ради 40 сесії IV скликання «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації» було предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства за адміністративним позовом ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_15 до Голосіївської районної в м. Києві Ради, третя особа ПП «Сергієнко», однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2009 року постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 12 квітня та 30 жовтня 2007 року, а також постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2009 року скасовано, провадження у справі в порядку адміністративного судочинства закрито. Роз'яснено ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_15 право звернення до суду в порядку цивільного судочинства. (т. 1 а.с. 27-32).

На виконання рішення № 40/11 від 24.11.2005 року Голосіївської районної в м. Києві ради 40 сесії IV скликання «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації» головою Фонду приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва 23.05.2006 року видано наказ № 140 «Про приватизацію нежилих приміщень орендованих СПД-ФО ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, яким наказано приватизувати шляхом викупу нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450), що орендує СПД-ФО ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 площею 256,90 кв.м. (т.5 а.с.158).

Наказом Головного управління комунальної власності м. Києва № 344-В від 20.12.2006 року «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна» наказано оформити право власності на об'єкт нерухомого майна, зазначений у додатку (справа № 12432); видати свідоцтво про право власності згідно з пунктом 1 цього наказу (т. 5, а.с. 159).

За даними додатку до наказу № 344-В від 20.12.2006 року об'єктом нерухомого майна, на який оформляється право власності з видачею свідоцтва про право власності територіальній громаді Голосіївського району м. Києва, форма власності комунальна, є нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256, 90 кв.м., вбудовані в жилий будинок за адресою АДРЕСА_1 (т. 5, а.с. 160).

30.06.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва, що діяв від імені Голосіївської районної в м. Києві ради в особі повіреної Кушнір Любові Іванівни, та СПД ФО ОСОБА_4, відповідно до якого Фонд приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва, що діє від імені Голосіївської районної в м. Києві ради, зобов'язався передати майно - нежилі приміщення - у власність покупця, а покупець - СПД ФО ОСОБА_4 зобов'язався прийняти майно - нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (в літ. А) загальною площею 256, 90 кв.м., що орендувались ним і знаходяться в м. Києві по АДРЕСА_1.

Зазначено, що відчужувані нежилі приміщення належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва, свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу КМР (КМДА) 20 березня 2006 року на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва № 344-В від 20 березня 2006 року, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 06 травня 2006 року в реєстровій книзі № 13бп-190 за реєстровим № 7909п. Відчужуються нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (в літ. А), загальною площею 256, 90 кв.м., вартістю 14 105, 90 грн. Вказані в цьому договорі нежилі приміщення продано за 416 172, 00 грн., які покупець зобов'язався сплатити протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Договір зареєстровано в реєстрі за №2707. (т. 1, а.с. 34).

Відповідно до акту прийому-передачі нежилого приміщення, складеного 31.07.2006 року Фонд приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва в особі голови Фонду Кириченка К.В. «продавець» з одного боку, СПД-ФО ОСОБА_4 «покупець» з другого боку склади цей акт про те, що продавець передає, а покупець - СПД-ФО ОСОБА_4 приймає приватизовані шляхом викупу нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450), в літері «А» площею 256, 90 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Нежилі приміщення площею 256, 90 кв.м. продані за ціну 416 172, 00 грн., яка складається з вартості 346 810, 00 грн. та 20 % ПДВ - 69 362, 00 грн. Передача вищеназваних приміщень проводиться згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально 30.06.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2707 (т. 1, ас. 92).

12.10.2006 року між СПД-ФО ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 3365, відповідно до якого, продавець СПД-ФО ОСОБА_4 продав, а покупець ОСОБА_5 купив нежилі приміщення № № 1-13 (групи приміщень № 450) (в літ. А) загальною площею - 256, 90 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1. (т.2 а.с.52).

26.12.2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М., зареєстрований за № 2259, відповідно до якого продавець ОСОБА_5 продав, а покупець ОСОБА_6 купив нежилі приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (в літ. А), загальною площею 256, 90 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. (т.2 а.с.46-47).

У своєму позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставили питання про визнання за ними та іншими співвласниками багатоквартирного будинку права власності на їх спільне майно, у тому числі всі допоміжні приміщення, серед яких і підвальні приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, такі вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 18.02.2015 року № 6-244цс14.

Відповідно до ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також: власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З конструкції статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Умовами ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Конституційного суду м. Києва від 02.03.2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін..) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Крім того, відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства №76 від 17.05.2005 року «Допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Для правильного вирішення спору суд з»ясовує не лише характеристику спірного приміщення за наданими документами, але й виходить з того, чи дійсно спірне приміщення є допоміжним; в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 28.04.2010 року у справі № 6-16009св09.

Так, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.07.2013 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до Висновку експерта від 16.05.2014 року № 12893/13-42 в приміщеннях з №1 по №13 (групи приміщень 450) (літера А) загальною площею 256,90 кв.м. розташована мережа водонесучих і водовідвідних комунікацій житлового будинку з водозапірною арматурою.

Приміщення з №1 по №13 (групи приміщень 450) (літера А) загальною площею 256,90 кв.м. є приміщення, які за функціональним призначенням передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а отже є допоміжними.

Проведені роботи з розширення прорізів, пониження рівня підлоги тощо, знизили конструктивну жорсткість та міцність елементів будинку (фундаментів, стін) першого блоку житлового будинку та враховуючи конструктивну організацію житлового будинку, період його будівництва, можуть суттєво вплинути на скорочення терміну його експлуатації.

За результатами відповідних обстежень та випробувань, в тому числі лабораторних, визначити можливі проектні рішення щодо підсилення (відновлення) порушених конструкцій та роботи щодо належної експлуатації конструктивно змінених на момент обстеження інженерних мереж (водопостачання, водовідведення тощо). (т. 5 а.с.71-87)

Проте, враховуючи , що позивачі та інші власники квартир, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є за Законом співвласниками підвальних приміщень з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1., апеляційна інстанція вважає, що в даній справі немає необхідності визнавати за позивачами таке право власності.

Крім того, позивачі не мають права ставити таке питання щодо інших мешканців будинку, оскільки вони не є їх представниками.

Щодо відмови суду у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу КМР (КМДА), від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, яким посвідчено, що приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256,9 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності, то вона є безпідставною, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.I992 передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це, зокрема, відчуження квартир та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін..) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін..) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) та фонд приватизації комунального майна Голосіївського району м. Києва не були наділені правомочністю володіння спірними приміщеннями, тобто юридично забезпеченою можливістю власника бути в безпосередньому фактичному зв'язку з річчю. Для власника право володіння забезпечує можливість у будь-який час вирішувати долю речі, використовувати її корисні якості. Тобто, у відповідачів була відсутня презумпція законності володіння, у зв'язку з тим, що після передачі квартир у приватну власність позивачам та іншим власникам квартир цього будинку, нежитлові допоміжні приміщення є спільною власністю власників багатоквартирного будинку.

Таким чином, наказ Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та свідоцтва про право власності, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу КМР (КМДА), від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, яким посвідчено, що приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256,9 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності є незаконними, оскільки співвласники багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 не надавали своєї згоди на здійснення такої приватизації.

Станом на момент приватизації спірних приміщень, за Законом співвласники багатоквартирного будинку були співвласниками цих допоміжних приміщень.

Отже, вимоги позивачів у цій частині підлягають задоволенню.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, ч. 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Оскільки позивачі ставили перед судом питання про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу КМР (КМДА), колегія суддів вважає за можливе визнати його (незаконним) недійсним, оскільки свідоцтво є правовстановлюючим документом і не може бути скасованим, при цьому визнання свідоцтва недійсним (незаконним) не є виходом за межі позовних вимог.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо висновку суду про задоволення судом вимог про визнання недійсними договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 20.10.2006 між СПД ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. (зареєстрований у реєстрі за №3365), та договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 26.12.2006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. (зареєстрований у реєстрі за № 2259), то він ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів суд вірно застосував загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішено питання про спростування презумпції правомірності правочинів й встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, що було порушене цивільне право позивачів, на захист якого вони звернулися до суду.

Вимоги позивачів про відшкодування вартості наданих адвокатських послуг не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, у справі відсутні будь-які документи, що підтверджують розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 11 616 грн. 00 коп.

Крім того, позовну заяву, апеляційні скарги, касаційну скаргу, заяви про відвід, витребовування документів, доповнення, уточнення позовних вимог, заміну співвідповідачів було подано та підписано особисто позивачами по справі.

З матеріалів справи убачається, що представник ОСОБА_5 - ОСОБА_18 по справі заявив про застосування позовної давності. (т. 5 а.с. 233-234), посилаючись на те, що позовна заява була подана до суду вперше у грудні 2006 року, в якій містяться вимоги про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними наказів, визнання недійсним свідоцтва про право власності. З огляду на те, що спірним є питання відносно рішення № 40/11 від 24.11.2005 року, яке є частиною предмета спору, то ,на думку заявника, щодо цих вимог строк позовної давності сплив.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позивачі ще у грудні 2006 року звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом про скасування рішення № 40/11 від 24.11.2005 року Голосіївської районної в м. Києві ради в частині приватизації «викупу» об'єкта комунальної власності підвального приміщення, будинку АДРЕСА_1, площею 256,9 кв.м. (т. 1 а.с.27-28)

Проте, ухвалою Вищого адміністративного суду від 01.12.2009 року постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2007 року та 30 жовтня 2007 року, а також постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2009 року скасовано, а провадження в справі у порядку адміністративного судочинства - закрито (т.1 а.с.31-32зв).

Отже, позивачі, дізнавшись про рішення Голосіївської районної у м. Києві ради 40 сесії IV скликання від 24.11.2005 № 40-11 «Про перелік об'єктів комунальної власності Голосіївського району м. Києва, які підлягають приватизації», одразу звернулися до суду, а після скасування постанови ухвалою від 01.12.2009 року, 09.04.2010 року звернулися до суду в порядку цивільного судочинства, тим самим перервавши строк позовної давності для звернення до суду із відповідним позовом.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Оскільки суд першої інстанції взагалі не вирішував питання судових витрат, то з урахуванням того, що апеляційна інстанція ухвалює рішення, відповідно вважає за можливе здійснити розподіл судових витрат.

З матеріалів справи убачається, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_10, правонаступником якого є ОСОБА_2, було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі (20 грн. + 8,50 грн. + 120 грн.) = 148,50 грн.

Оскільки в процесі розгляду справи Голосіївська районна в м. Києві Рада, ТОВ «ЖЕК-107» Голосіївського району м. Києва не є сторонами по справі, то лише із СПД ФОП ОСОБА_4 відповідно до задоволених та відхилених позовних вимог, на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі по 14 грн. 85 коп. та за подання апеляційної скарги по 9 грн. 41 коп.

За подання касаційної скарги із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 30 грн. 00 коп.

За проведення судової будівельно-технічної експертизи ОСОБА_10 було сплачено 5 508,00 грн., що підтверджується Квитанцією № ПН 2517493 від 20.12.2013 року.

Отже, з відповідачів Київської міської ради, департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню по 1 101,60 грн. з кожного за проведення експертизи.

За подання позивачами апеляційної скарги з відповідачів Київської міської ради, департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4, підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 140 грн. 80 коп. з кожного.

Відповідно до п. 10, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті.

Розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК).

Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Відповідно до 28 Постанови якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК.

Згідно Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на дату подання уточненої позовної заяви) за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

З урахуванням того, що позивачами 21.07.2016 року були подані уточнення позовних вимог, серед яких позивачі просили визнати за ними та іншими співвласниками багатоквартирного будинку право власності на спільне майно, у тому числі всі допоміжні приміщення, серед яких і підвальні приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) (літера А) загальною площею 256,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, з позивачів у дохід держави слід стягнути по 4 161 грн. 72 коп. з кожного за пред'явлення вимоги майнового характеру.

Обчислюючи розмір ціни позову, колегія суддів виходила із Висновку про вартість майна від 27.06.2006 року, а саме 416 172,00 грн. (т.1 а.с.90), оскільки інших доказів реальної вартості спірного майна у справі немає.

Відповідно до пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами, внесеними згідно із Законом №484-VIII від 22.05.2015 року) за подання апеляційної скарги на рішення суду сплачується 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, з позивачів за подання апеляційної скарги підлягає стягненню по 4 577 ,89 грн. з кожного в дохід держави.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання незаконними та скасування наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, яким посвідчено, що приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256,9 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Визнати незаконними та скасувати наказ Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.03.2006 № 344-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна».

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), від 20.03.2006 серії НОМЕР_1, яким посвідчено, що приміщення з № 1 по № 13 (групи приміщень № 450) загальною площею 256,9 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1 належать територіальній громаді Голосіївського району м. Києва на праві комунальної власності.

Стягнути із суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_19 судовий збір у розмірі 195 грн. 06 коп.

Стягнути із суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 1 125 грн. 86 коп.

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_19 судовий збір у розмірі 140 грн. 80 коп.

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизиу розмірі 1 242 грн. 40 коп.

Стягнути з департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_19 судовий збір у розмірі 140 грн. 80 коп.

Стягнути з департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_2 судовий збір та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 1 242 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи по 1 101 грн. 60 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_19 та ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за подання позову та апеляційної скарги по 8 739 грн. 61 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді