АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1951/17 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.17 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів: Бровченка І.О., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського суду м. Харкова від 19 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири,-

встановила:

У грудні 2016 року позивач звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з 1993 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який 25.10.2013 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова був розірваний. У період шлюбу за сумісні кошти, сторонами у справі була придбана двохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідача на підставі договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.1998 року. На теперішній час у позивача з відповідачем склалися неприязні взаємовідносини, відповідач не визнає право власності позивача на частину квартиру, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання право власності на 1/2 частину квартири, придбаної в період шлюбу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, посилаючись на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанову Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14, постанову пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, ст. ст. 213, 214 ЦПК України, ст. ст. 60, 70, 72 СК України, ст. 368 ЦК України, вважає, що ухвалене рішення не відповідає зазначеним вимогам матеріального та процесуального законодавства, є незаконним та необґрунтованим, вважає, що суд необґрунтовано застосував строк позовної давності до поділу спільного майна подружжя.

Апелянт просить рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року скасувати; ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що з 24.09.1993 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.10.2013 року, був розірваний. ( а.с. 8)

У період шлюбу, відповідачем по справі була придбана однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наданою копією договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.1998 року. ( а.с. 7)

Відповідачем по справі було заявлено про застосування строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що хоча шлюб між сторонами і був розірваний в 2013 року, право позивача було порушено в 2016 році, оскільки з цього часу між сторонами погіршились відносини.

Суд не прийняв до уваги заперечення представника позивача щодо застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний 25.10.2013 року, тобто з цього часу і виникло право позивача на захист свого порушеного права, однак звернулась позивач до суду за захистом цього права тільки 19.12.2016 року, тобто поза межами строку позовної давності. В судовому засіданні представником позивача не були надані будь-які докази стосовно дати та обставин порушення права позивача на спірну квартиру, з яких суд мав би можливість зробити висновок щодо початку, зупинення або переривання перебігу строку позовної давності.

Суд першої інстанції вважав, що з моменту розірвання шлюбу - з 25.10.2013 року виникло право позивача на захист свого порушеного права, а позивач, звернувшись до суду 19.12.2016 року, пропустила строк позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 253, 256, 257, 261, 267 ЦК України, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку позовної давності.

Однак, з таким висновком судова колегія погодитися не може, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, у період шлюбу за сумісні кошти сторонами у справі була придбана двохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на відповідача на підставі договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.04.1998 року. На теперішній час у позивача з відповідачем склалися неприязні взаємовідносини, відповідач не визнає право власності позивача на частину квартиру, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання право власності на 1/2 частину квартири, придбаної в період шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з п. 15 ч. 3 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина 2 статті 72 СК України).

Тобто, строк позовної давності починається не з дня розірвання шлюбу - 25.10.2013 року, а з дня, коли особа дізналась про порушення свого права, а саме з грудня 2016 року.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду в грудні 2016 року після того як їй було відмовлено в нотаріальній конторі та в КП «Жилкомсервіс», тобто коли вона дізналась про порушення свого права власності.

Таким чином, ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою не пропущений.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені в частині третій статті 368 Цивільного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Об'єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, крім виключного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є спільною сумісною власністю подружжя (ст. 61 СК України).

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і/або коштами брав участь в утриманні майна, належному другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід, одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 62 СК України).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час їх придбання. Згідно з п. 24 зазначеної постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року та від 01.07.2015 року, щодо неоднозначного застосування норм статей 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, правовий висновок Верховного Суду України визначає критерії, які у їх сукупності дозволяють надати спірному майну режим спільного майна: 1). час набуття придбання майна; 2). кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3). мета придбання майна, яке дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв, норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Сторони в суді апеляційної інстанції не заперечували, що квартира придбана в період шлюбу за сумісні кошти.

Враховуючи викладені вище положення законодавства, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є порушення норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно частин першої, третьої та п'ятої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга та позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір в розмірі 1235, 00 грн. за подання позовної заяви (а.с.2) та апеляційної скарги в розмірі 1359, 00 грн. (а.с.26), а всього 2594, 00 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, п. 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319, 3607 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2594 (дві тисячі п'ятсот дев'яносто чотири) гривні 00 копійок.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді колегії: