Яготинський районний суд Київської області
справа № 382/88/17 2/382/191/17
РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2017 року Яготинський районний суд Київської області, в складі:

Головуючого судді Карпович В.Д.

при секретарі Шипоті Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до Засупоївської сільської ради Яготинського району, про визнання права власності за набувальною давністю.

Встановив:

В позові до суду позивач вказав, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 1988 року, ОСОБА_2, є власником житлового будинку по вул. Козацька, 44 в с. Федорівка Яготинського району Київської області.

В 2002 році ОСОБА_2 зібравши всі свої речі, залишив належний вищевказаний житловий будинок та виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, при цьому доручив йому доглядати за вищевказаним будинком та дозволив користуватись ним та земельною ділянкою, що призначена для будівництва та обслуговування житловим будинком , господарськими будівлями та спорудами.

На протязі наступних двох років будинком він фактично не користувався, а лише доглядав за ним. При цьому обробляв земельну ділянку, садив та збирав врожай, користувався погребом, де зберігав врожай. З 2004 року, в силу свого тяжкого матеріального стану та оскільки стала потреба в окремому житлі, він- Коваленко І.М., вселився до вищевказаного житлового будинку по вул. Козацька, 44 в с. Федорівка Яготинського району Київської області та до цього часу проживає в ньому.

Він відкрито та добросовісно володів та продовжує володіти житловим будинком, зокрема дана обставина була очевидна для відповідача, який мав можливість це бачити, та він не перешкоджав стороннім особам отримати будь-яку інформацію про його володіння ним, крім того, він володів житловим будинком як своїм особистим, оскільки при вселенні до будинку, будинок був в занедбаному стані, то ним за власні кошти було проведено поточні ремонтні роботи, а також були понесені інші витрати по його утриманню. Крім того він за власні кошти здійснював оплату комунальних послуг, обробляв земельну ділянку.

Декілька разів він в телефонному режимі спілкувався з власником даного будинку ОСОБА_2, який не перешкоджав йому у користуванні вказаним будинком, більше того не цікавився будинком та не ставився до нього як до свого особистого майна. В 2014 році йому стало відомо про те, що ОСОБА_2 помер.

Оскільки спадкоємці у ОСОБА_2 відсутні, то відповідачем по даній справі є Засупоївська сільська рада Київської області.

ОСОБА_2, а також відповідач по справі протягом всього безперервного строку володіння ним будинком, (з 2004 року) не предявляли до нього позову про його повернення, а тому він був впевнений в тому, що на будинок не претендують сторонні особи. Та обставина, у звязку з якими виникло його право, не давали йому сумніву щодо правомірності набуття ним житлового будинку, тому він не вважав своїм обовязком повертати його.

Посилаючись на вимоги передбачені ст.. 344 ЦК України, просив:

Визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за № 44 по вул.. Козацька в с. Федорівка Яготитнського району Київської області.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги позивача.

Відповідач- позовні вимоги визнав, та пояснив, що відповідач дійсно із 2002 року в с. Федорівка по вул.. Козацька 44 не проживає. В даному будинку по домовленістю із відповідачем проживає із 2004 року та по даний час позивач, який користується даним житловим будинком та земельною ділянкою на правах власника будинку.

В судовому засіданні встановлено наступне:

Відповідно до записів по господарської книги Засупоївської сільської ради, житлови й будинок по вул.. Козацька 44 в с. Федорівка Яготинського району Київської області, облікується за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.05. 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Яготинської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, та зареєстровано в реєстрі № 1189. Земельна ділянка яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,15 га, передана ОСОБА_2 в приватну власність згідно рішення сесії Засупоївської сільської ради № 15-ХХІ від 25.03.1994 року « про надання земельних ділянок, що були раніше надані громадянам у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку «. / а.с. 6 / Власник будинку ОСОБА_2 помер 25.10. 2014 року на території Російської Федерації в м. Балтійськ Калінінградської області / а.с. 13 /

Із копії технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок по вул.. Козацька 44 / в мин. 21 / в с. Федорівка Яготинського району видно, що замовником даного технічного паспорту є ОСОБА_1 / а.с. 9 /. ОСОБА_2 домогосподарство складається ; із житлового будинку / а.с.9 зв. /. Житловий будинок складається ; із кухні- площею 3,6 кв.м.,, коридору площею 5,20 кв.м.; житлової кімнати- 18,50 кв.м; / а.с. 10 зв. /. Будинок підключений до електрозабезпечення, але до нього не підведене газопостачання / а.с. 11 /. Проживаючи в даному будинку більше 10 років, позивач за власні кошти виконував поточні ремонтні роботи будинку та сплачував кошти за користування електроенергією.

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ, про захист права власності та інших речових прав»

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК (435-15) можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК (435-15) про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно, оскільки власник квартири понад десять років не виявили наміру визнати її своєю, погодився з її втратою, у позивача є всі підстави вважати, що квартира повинна бути визнана за ним - фактичним добросовісним володільцем.

ОСОБА_4 у своїй статті «Спори про набувальну давність: проблеми теорії і судової практики»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано субєктам права статтями 15,16ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобовязаний відноситися до обєкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в розясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «ОСОБА_4 аспекти набуття права власності на обєкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обовязку повернути річ власнику, а також йому не предявлявся правомочною особою позов про повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.»

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого законодавства вартість майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору (п.12 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за № 44 по вул.. Козацька в с. Федорівка Яготитнського району Київської області, за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області, протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Карпович В.Д.