АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
№ 22-ц/796/232/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не надав жодної правової оцінки актам від 20.04.2015 року та від 07.09.2016 року про не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1.

Зазначає, що в суді першої інстанції він заявляв клопотання про допит в якості свідків ОСОБА_4, яка проживає в квартирі АДРЕСА_2 та ОСОБА_5, яка проживає в квартирі АДРЕСА_3, проте в рішенні суду відсутні доводи щодо задоволення чи відхилення заявленого клопотання.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Третя особа в судовому засідання апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат жилою площею 29,40 кв.м, загальною площею 44,80 кв.м належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 - 1/3 частина, ОСОБА_1 - 2/3 частини квартири.

З довідки форми №3 виданої комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Дніпровського району м. Києва 09.09.2016 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 з 22.10.2004 року, ОСОБА_6 з 16.05.2014 року, ОСОБА_7 з 27.03.2013 року, ОСОБА_1 з 22.10.2004 року, ОСОБА_8 з 20.05.2014 року та ОСОБА_2 з 28.03.2013 року.

Судом встановлено, що з 13.03.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб, зареєстрований 13.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 щомісячно в розмірі 1400 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 22.09.2015 року і до досягнення сином ОСОБА_8 повноліття.

Позивач звертаючись з вказаним позовом до суду просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на норми ст.ст.71, 72 ЖК України.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 передбачено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

За положеннями ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Так, згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з ч.1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В свою чергу позивачем не обгрунтовувалися позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням з підстав визначених ст.405 ЦК України, що є окремим предметом доказування.

При цьому змінити підстави позову суд самостійно не вправі, а позивачем відповідна заява про зміну підстав позову не подавалася (зі ст.ст.71, 72 ЖК України на ст.405 ЦК України).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вирішив його клопотання про допит свідків колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається із звукозапису судового засідання в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявлялося вказане клопотання, що також в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила і представник апелянта.

Посилання апелянта на те, що суд не дав належної оцінки актам від 20.04.2015 року та від 07.09.2016 року про не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: