Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/375/16-ц Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 34 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Фермерського господарства «Нона» до ОСОБА_1 про стягнення коштів як втраченої вигоди

за апеляційною скаргою представника Фермерського господарства «Нона» - ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року Фермерське господарство «Нона» (далі ФГ «Нона») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 85 948, 38 грн. як втрачену вигоду. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 02 вересня 2014 року ОСОБА_1 було призначено на посаду генерального директор вказаного фермерського господарства. 16.03.2015 року відповідачем було отримано від ПАТ «ТАКО» кошти в розмірі 192 000 грн. за збитки понесені ФГ «НОНА» при збиранні кукурудзи. Вказані кошти на розрахунковий рахунок ФГ «НОНА» перераховані не були, податки до державного бюджету не сплачені. Кошти в розмірі 192 000 гривень, які були привласнені з 16.03.2015 року ОСОБА_1, надійшли на рахунок ФГ «НОНА» лише 22.02.2016 року. З огляду на наведене позивач вважає, що своїми діями генеральний директор ФГ «НОНА» ОСОБА_1 наніс збитки (втрачена вигода) Фермерському господарству у вигляді індексації цін за період з 16.03.2015 року по 01.01.2016 року в розмірі 85 948,38грн.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ФГ «Нона» - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не було враховано поданих ним доказів щодо привласнення відповідачем коштів у розмірі 192 000 грн., а внаслідок цього і понесення ФГ «Нона» збитків у виді доходів, які вказане господарство могло б отримати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 22,1166 ЦК України, ст.60 ЦПК України дійшов висновку про те, що предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ними отримані, в разі відсутності порушень його прав. Позивач повинен довести також , що він міг і повинен був отримати визначені доходи і, тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його отримати прибуток. Вимога позивача про стягнення упущеної вигоди у розмірі 85 948,38грн. базуються на розрахунку, що складається з індексації цін за 2015 рік та3% річних, що в розумінні ст..22 ЦК України не є доходом, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 з 2 вересня 2014 року наказом №1 засновника Фермерського господарства «Нона» ОСОБА_2 від 2 вересня 2014 року призначений на посаду Генерального директора цього господарства /а.с.4/.

6 березня 2015 року ОСОБА_1 одержав від ПАТ «Тако» 192 000гривень за збитки, понесені фермерським господарством «Нона» при збиранні кукурудзи, що підтверджується видатковим касовим ордером/а.с.5/.

15 вересня 2015 року засновник ФГ «Нона» ОСОБА_2 звернувся із заявою до Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області про те, що Генеральний директор ФГ «Нона» ОСОБА_1 привласнив кошти, належні фермерському господарству, у розмірі 192 000грн. та просив внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР/а.с.8-9/.

Постановою слідчого СВ Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області від 22.02..2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000275 від 16.09.2015 року закрито у звязку з відсутністю складу злочину. В постанові вказано, що 22.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся з письмовою заявою, в якій просив закрити кримінальне провадження за його повідомленням, так як він не має претензій до ОСОБА_1, оскільки грошові кошти перераховані у повному обсязі на рахунок ФГ «Нона»/а.с.62-64/.

Відтак, із аналізу фактичних обставин справи вбачається, що на момент виникнення спірних правовідносин відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах і як Генеральний директор ФГ «Нона» отримав від іншого підприємства кошти, заподіяні збитками фермерському господарству.

Факт перебування у трудових відносинах сторони підтвердили у суді апеляційної інстанції зазначивши, що відомості про прийняття на роботу ОСОБА_1 були внесені до його трудової книжки, останній також позивався до ФГ «Нона» з вимогами про стягнення заробітної плати і такі вимоги судом були задоволені.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків, позивач як на правові підстави його задоволення, посилався на норми ст.ст. 22 та 1166 ЦК України.

Проте між сторонами не виникли відносини повязані з власністю (деліктні правовідносини), відсутні також договірні чи інші зобовязальні правовідносини.

Позивач фактично повязує упущену вигоду із положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України,відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак ця норма не застосовується в контексті положень ст.22 ЦК України як упущена вигода як і розрахунок позивача щодо індексації та 3% річних.

Встановлено, що між сторонами існують трудові правовідносини, а тому відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з положенями п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Встановлено, що за заявою засновника ФГ «Нона» ОСОБА_2 були внесені відомості до ЄРДР відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.191 КК України. Проте за його ж /ОСОБА_2В./ заявою кримінальне провадження було закрите, оскільки ОСОБА_1 кошти в повному обсязі були перераховані на рахунок ФГ «Нона».

Відтак, шкода, заподіяна підприємству, відшкодована працівником в повному обсязі.

Оскільки правовідносини між сторонами регулюються трудовим законодавством, тому підстав для вирішення спору відповідно до норм Цивільного Кодексу України у суду першої інстанції не було, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Фермерського господарства «Нона» - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Рішення законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді