У Х В А Л А

27 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, третя особа - Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 Харківської міської ради Харківської області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення судів попередніх судових інстанцій залишено без змін.

20 січня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 40, частини третьої статті 49І Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постанови Верховного Суду України від 1 квітня, 1 липня 2015 року, 23 березня, 25 травня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Одночасно заявниця просить поновити строк на подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції, посилаючись на поважну причину його пропуску, зокрема отримання ухвали суду касаційної інстанції тільки 20 жовтня 2016 року. На підтвердження своїх доводів заявниця надає роздруківку штрихкодового ідентифікатора Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», з якого вбачається, що ухвалу, про перегляду якої подано заяву, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ направив лише 17 жовтня 2016 року, а вручення адресату відбулось лише 20 жовтня 2016 року.

Обговоривши вказане клопотання ОСОБА_4, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про його задоволення, оскільки причини пропуску строку для подання заяви є поважними.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, з огляду на відсутність порушень під час її звільнення з роботи, оскільки відповідачем враховано переважне право на залишення на роботі кожного вчителя та відсутність переважного права у позивачки. Крім того, відповідачем здійснено заходи щодо працевлаштування позивачки. Отже, звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем з дотриманням вимог частини другої статті 40, статті 49І цього Кодексу.

Натомість у наданій для порівняння постанові від 23 березня 2016 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що під час звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, всупереч статті 49І цього Кодексу, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник не запропонував позивачу іншої роботи на тому ж підприємстві, в тому числі і вакантних посад осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною.

У постанові від 25 травня 2016 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів попередніх судових інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, дійшов висновку про те, що хоч факт існування вакантних посад у відповідача підтверджується наявними у справі доказами, однак під час звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України жодна вакантна посада на підприємстві їй не була запропонована, що є порушенням статті 49І цього Кодексу.

Постановою від 1 липня 2015 року Верховний Суд України скасував судові рішення судів попередніх судових інстанцій з огляду на те, що суди не перевірили, чи були на час звільнення позивачки наявні вакантні посади, які відповідали її кваліфікації, освіті, досвіду роботи, чи було їх запропоновано позивачці, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог до статті 49І КЗпП України.

У постанові від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України залишив без змін рішення судів попередніх судових інстанцій, які встановили відсутність вакантних посад у відділі освіти чи районній державній адміністрації на момент звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статі 40 КЗпП України, у зв'язку з чим дійшли висновку про відмову в задоволення позову.

Отже, зазначені постанови Верховного Суду України не можуть бути прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, оскільки викладені в них правові висновки стосуються інших встановлених судами фактичних обставин.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_4 строк на подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до управління освіти адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, третя особа - Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 Харківської міської ради Харківської області, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко