ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1178/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2017 р. суддя Дарницького районного суду м.Києва Вовк Є.І., вивчивши матеріали за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 щодо встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на квартиру та депозит,

Встановив:

У 2016 році позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача в порядку цивільного судочинства.

Вказану заяву було подано без додержання вимог, викладених у ст.119 ЦПК України, а саме: не вказано поштового індексу щодо адреси позивача та відповідача; не вказано номеру засобу зв"яку відповідача;не вказана ціна позову; не сплачено судовий збір всупереч вимогам Закону України "Про судовий збір" і обгрунтування цього відсутнє; не зазначено обгрунтування щодо огульного посилання на показання свідків в частині передачі коштів в контексті вищенаведених положень ст.218 ЦК України; зміст вимог позову щодо вказаного депозиту конкретно не викладено.

При цьому, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було вирішено залишити без руху позовну заяву з наданням строку для виправлення недоліків - 5 днів.

Копія вказаної ухвали була отримана ОСОБА_2 30.01.2017 року.

Проте недоліки позову були усунуті лише частково - в позовній заяві в редакції від 02 лютого 2017 року, в якій зокрема було зазначено ціну позову 60000 грн., при цьому, не було сплачено відповідний судовий збір, розмір якого щодо такої вимоги імперативно встановлений Законом України "Про судовий збір" (а не судом), що заявником фактично було проігноровано.

Так, згідно з прямими вказівками ст.4 ЗаконуУкраїни "Про судовий збір" - за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір чітко визначено у розмірі одного відсотку від ціни позову.

Крім того, судом зокрема враховано, що відповідно до п.12 та п.13 Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 17.10.2014 року №10: у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно (при цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами); якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, судом встановлено, що вказану позовну заяву було подано без додержання вимог, викладених у ч.5 ст.119 ЦПК України, а саме позивачем сплачено лише частину судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., при цьому твердження щодо можливості повторного надання строку для усунення цих недоліків безпідставно, не обгрунтована нормами ЦПК України.

Також, судом враховано, що позивачем кокретно не викладено зміст позовних вимог і у вказаному позові в редакції від 02 лютого 2017 року, так у вимозі щодо встановлення факту спільного проживання не визначено прізвища позивача, яке зазначено як "ОСОБА_2", так і "ОСОБА_2", а також не коректно не викладені і вищевказані вимоги щодо грошового депозиту, в яких взагалі відсутнє посилання на конкретних осіб, щодо яких позивач просить визнати депозит спільною власністю та право власності на ? частину депозиту, що унеможливлює виконання рішення.

Крім того, заявником не враховано, що відповідно до імперативних вимог статті 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Крім того, вищевказані вимоги, які не викладені конкретно не можуть бути виконані і у відповідності до імперативних вимог Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі, ст.4, якою серед вимог до виконавчого документу зокрема передбачено необхідність зазначення в ньому відповідної резолютивної частини рішення (яка відповідно до вищевказаних імперативних положень ст.11 ЦПК України вочевидь не має виходити за межі відповідної прохальної (резолютивної) частини самого позову), що передбачає відповідні заходи його примусового виконання із зазначенням найменування стягувача.

Також, судом враховано, що згідно з ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, вказані вимоги не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

При цьому з положень ч.2 ст.121 ЦПК України вбачається: якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду; інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до положень ч.5 ст.121 ЦПК України - повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, вважаю, що відповідно до ст.121 ЦПК України заяву належить повернути.

Керуючись ст.121 ЦПК України,

Ухвалив:

Повернути позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 щодо встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на квартиру та депозит.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: