Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 042/695232-KR від 29 липня 2008 року в сумі 1 253 811 гривень 15 копійок; суму сплаченого судового збору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та громадянином України ОСОБА_1 було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 042/695232-KR. Відповідно до даного договору кредитор (ПАТ «Укрсоцбанк») надав позичальнику (ОСОБА_1) у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 25 453 долари США з відсотковою ставкою 9 відсотків річних. Відповідно до умов кредитного договору, позивач здійснив видачу кредитних коштів відповідачу, що підтверджується заявою на видачу готівки № ав/7963051 від 29 липня 2008 року. За умовами кредитного договору позивачем були виконані всі зобов'язання належним чином та в повному обсязі, натомість відповідач порушив свої зобов'язання, чим завдав істотної майнової шкоди Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк». В порушення умов договору кредиту ОСОБА_1 протягом тривалого часу не здійснює погашення процентів за користування кредитними коштами у встановлені строки. Станом на 11 липня 2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 1 253 811 гривень 15 копійок, що складається з: сума заборгованості за кредитом - 540 793 гривень 98 копійок; сума заборгованості за відсотками - 326 776 гривень 77 копійок; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 248 974 гривень 52 копійки; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 137 265 гривень 87 копійок. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами погасити заборгованість за кредитним договором, проте ним не було здійснено жодних дій по погашенню заборгованості по кредитному договору.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. При винесенні рішення у вказаній справі, просив взяти до уваги ті документи, які містяться у матеріалах справи, інших доказів, в тому числі щодо підтвердження наявної заборгованості відповідача не має та подавати до суду додаткові докази наміру не має. Зазначив, що йому невідомо, коли востаннє відповідачем було здійснено сплату коштів по тілу кредиту та за який час позивачем було нараховано пеню за прострочення сплати кредитних коштів.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, з підстав викладених у письмовому клопотанні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 042/695232-KR, за умовами якого кредитор Акціонерне-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 25 453,00 доларів США 00 центів, зі сплатою 9,00 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 20 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 28 липня 2015 року.

28 квітня 2009 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 042/695232-KR від 29 липня 2008 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу, який станом на 28 квітня 2009 року становить 23 635,00 доларів США 00 центів зі сплатою 9,00 процентів річних (а.с.38).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п.п. 3.3.9. п. 3.3. статті 3 договору кредиту, позичальник зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього договору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов'язання. Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача, стороною позивача в підтвердження наявної суми заборгованості за договором кредиту було надано довідку, складену та підписану начальником відділу по роботі з колекторськими компаніями ПАТ «Укрсоцбанк», згідно якої станом на 11 липня 2016 року заборгованість за договором кредиту № 042/695232-KR від 29 липня 2008 року складає 1 253 811 гривень 15 копійок, яка складається з: сума заборгованості за кредитом - 540 793 гривень 98 копійок; сума заборгованості за відсотками - 326 776 гривень 77 копійок; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 248 974 гривень 52 копійки; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 137 265 гривень 87 копійок.

В той же час, вказана довідка не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу в підтвердження суми заборгованості за договором кредиту, оскільки остання не являється первинним документом щодо визначення розміру наявної заборгованості, не містить відомостей про рух коштів на рахунку позичальника із зазначенням сум сплати за договором кредиту, періодів нарахування відсотків за користування кредитними коштами, нарахування пені за прострочення сплати, враховуючи той факт, що за умовами договору надання кредиту здійснювалося шляхом видачі позичальнику готівкових коштів з позичкового рахунку шляхом конвертації через касу банку для подальшого перерахування позичальником. При цьому, стороною позивача суду не було надано відповідного розрахунку суми заборгованості із зазначенням періодів нарахування відповідних платежів, відомостей про сплату позичальником як тіла кредиту так і відсотків, виписки по рахунку, що б в своїй сукупності стверджувало б про наявність заборгованості. Крім того, сторонами у справі будь-яких клопотань про витребування доказів в підтвердження або спростування вказаних відомостей, заявлено не було.

За таких обставин, оцінюючи надані докази в розрізі даного спору в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними доказами розміру існуючої заборгованості за спірним договором кредиту, у зв'язку з чим позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо застосування в розрізі даного спору суд строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вказані правові позиції взаємоузгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, у справі № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року, 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року.

Як вбачається з умов договору кредиту, сторонами обумовлено кінцевий термін повернення основної заборгованості як - до 28 липня 2015 року. З даним позовом позивач звернувся 05 вересня 2016 року, про що свідчить відбиток штемпелю поштового відділення на конверті відправки. В той же час, суд позбавлений можливості встановити факт наявності пропущення строків звернення до суду з даними позовом з боку позивача, оскільки надані стороною позивача докази не дають можливості визначити здійснення позичальником сплат в рахунок погашення заборгованості, як і визначити дату сплати позичальником останнього платежу за договором кредиту.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», то з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 251, 252-255, 256, 257, 261, 526, 530, 533, 610 - 612, 631, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст.10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: