АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/343/17 Справа № 202/1559/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Баранніка О.П., Посунся Н.Є., при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 18 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа: Дніпропетровська міська рада) про зобовязання вчинити дії та про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з позовом, яким просила зобовязати останнього повернути їй правовстановлюючі документи на нерухоме майно за адресою вул.Новоорловська, 2г у м.Дніпропетровськ та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно на підставі ст.ст.316,319 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що між нею та «ОСОБА_4П.» укладено усну угоду, згідно якої ОСОБА_3 зобовязався передати у її власність нерухоме майно за адресою вул.Новоорловська, 2г у м.Дніпропетровськ та своє зобовязання не виконав.

Рішенням Індустріального райсуду м.Дніпропетровськ від 18.03.2016р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та визнано за нею право власності на нерухоме майно за адресою вул.Новоорловська, 2Г у м.Дніпропетровськ за літерою «А-1», а саме, торгівельний зал площею 40кв.м. без введення його в експлуатацію. В апеляційній скарзі Дніпропетровська міська рада просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню в частині визнання права власності на нерухоме майно з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у позові за такими підставами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції посилався на ч.3,5 ст.376 ЦК України та виходив з наступного: ОСОБА_2 здійснила переобладнання нежитлової будівлі, стан якої придатний для подальшої експлуатації, уклала з ОСОБА_3 усну угоду, за умовами якої останній зобовязався здійснити до 01.03.2016р. дії щодо реєстрації за нею права власності на вказане нерухоме майно та отримав 5000грн., проте від виконання зобовязань ухилився.

Вказаний висновок суду першої інстанції суперечить вимогам закону та обставинам справи, з яких вбачається наступне.

До позовної заяви, поданої ОСОБА_2 суду 09.03.2016р., не додано жодного письмового доказу. Ухвалою судді від 09.03.2016р. відкрито провадження по справі (а.с.25). Після цього в матеріалах справи зявився лише один письмовий доказ «Технічний висновок з обстеження будівельних конструкцій магазину продовольчих товарів за адресою: вул.Новоорловська, 2Г у м.Дніпропетровськ» від 11.03.2016р. щодо технічного стану будівлі (а.с.6-24). Вказаний технічний висновок містив копію технічного паспорту, виготовленого 09.03.2016р. відносно спірної будівлі магазину продовольчих товарів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 на імя замовника ОСОБА_2

Визнавши за ОСОБА_2 право власності на самочинну будівлю магазину без введення її в експлуатацію, суд першої інстанції порушив вимоги ч.3,5 ст.376 ЦК України. За положеннями ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Положеннями ч.5 ст.376 ЦПК України передбачено можливість визнання права право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником (користувачем) за відсутності порушень прав інших осіб.

За вимогами ст.83 ЗК України усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, належать на праві власності територіальним громадам міст. Представником територіальної громади відповідно до положень ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» є міська рада, на яку покладено здійснення від імені та в інтересах громади функцій і повноважень місцевого самоврядування. Питання щодо надання земельних ділянок у власність (користування) за ст.12,ч.1 ст.122 ЗК України віднесені до компетенції відповідного органу місцевого самоврядування - міської ради. Відповідно до вимог ст.26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються відповідними радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень та судом відповідно до законодавства.

Міська рада у якості належного відповідача, а також відповідна інспекція державного будівельного архітектурного контролю за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно ні позивачем ОСОБА_2, ні судом до участі у справі не залучались. Зазначений у позові у якості відповідача ОСОБА_3 відповідно до наведених у заяві ОСОБА_2 обставин взагалі є неналежним відповідачем за вимогою про визнання права власності на нерухоме майно.

Матеріали справи не містять жодного доказу про власника чи володільця спірної будівлі магазину, про будь-яку належність її ОСОБА_2 чи здійснення нею будівництва (переобладнання), про перебування земельної ділянки у власності (користуванні) ОСОБА_2, про відведення компетентним органом земельної ділянки для будівництва магазину, про відсутність порушень самочинним будівництвом прав інших осіб та про введення будівлі в експлуатацію. Зі змісту ухваленого рішення та відповідних матеріалів справи (а.с.27,28) вбачається, що воно ухвалювалось за відсутності як сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3, так і третьої особи міської ради.

Тобто, обставини про здійснення ОСОБА_2 переобладнання нежитлової будівлі, існування усної угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо реєстрації до 01.03.2016р. за нею права власності на нерухоме майно, та отримання за це останнім 5000грн., а також правове обгрунтування позову вимогами ч.3,5 ст.376 ЦК України не відповідають обставинам, якими ОСОБА_2 обґрунтувала свій позов, викладені судом першої інстанції у своєму рішенні на свій розсуд та фактично є його припущеннями. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вказані вимоги судом першої інстанції порушено.

При цьому разом з вказаними обставинами суд першої інстанції одночасно посилався на відсутність доказів на підтвердження усної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Крім того, зазначивши про визнання права власності на нерухоме майно без введення його в експлуатацію суд взагалі вирішив питання, яке не є компетенцією суду, оскільки суд не замінює компетентний орган, який у передбаченому законом порядку має визначати таку відповідність. Висновок технічного спеціаліста, наявний у матеріалах справи, також не замінює рішення вказаного компетентного органу та лише зазначає про можливість експлуатації будівлі.

За загальним правилом, відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження порушення, невизнання або оспорювання права ОСОБА_2 відносно будівлі магазину, підстав для визнання за нею права власності на підставі ст.ст.316,328 ЦК України не вбачається.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визнання права власності на нерухоме майно не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаної вимоги. Рішення суду першої інстанції у частині, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_3 здійснити дії відмовлено за недоведеністю, скасуванню не підлягає, оскільки матеріали справи дійсно не містять доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких прав та обовязків. У звязку з цим апеляційна скарга міської ради підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1,5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 у дохід держави підлягає стягненню 1102грн.40коп. судового збору, не сплаченого при предявленні позову, а також 606грн.32коп. на користь Дніпропетровської міської ради на повернення сплаченого останньою судового збору (а.с.74).

Керуючись ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 18 березня 2016 року скасувати в частині визнання права власності на нерухоме майно.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлове приміщення «А-1» (будівлю магазину) за адресою вул.Новоорловська, 2 Г у м.Дніпропетровськ.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави 1102грн.40коп. судового збору та на користь Дніпропетровської міської ради 606грн.32коп. на повернення судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: Пономарь З.М. Бараннік О.П. Посунся Н.Є.