Справа № 202/1101/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 лютого 2017 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2010 року. Під час шлюбу придбали автомобіль марки «Honda Civic» вартістю 109638 грн. 45 коп. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2012 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу даний автомобіль без її згоди був відчужений відповідачем. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 серпня 2015 року правочин щодо відчуження відповідачем автомобіля визнаний недійсним. Але на сьогодні місцезнаходження автомобіля невідомо. Посилаючись на те, що вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю та вона не має можливості їм користуватися, позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Honda Civic» в розмірі 59021 грн. 08 коп., виходячи з останньої оцінки транспортного засобу.

В свою чергу відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить стягнути з позивача на його користь грошову компенсацію за належне йому майно в загальній сумі 156950 грн., посилаючись на те, що в квітні 2014 року ОСОБА_2 заволоділа належним йому на праві особистої власності майном, яке знаходилося в квартирі АДРЕСА_1: роутером вартістю 250 грн., пальто чоловічим 2000 грн., пилосмоком 1000 грн., люстрами (8 одиниць) 4500 грн., домофоном (відео) 1200 грн., особистим майном (білизна, футболки, майки, косметика) 5000 грн., тумбою (маленькою) 400 грн., меблевою стінкою (горка) 4000 грн., дзеркалом - 500 грн., тумбами спальними прикроватними (2 одиниці) 800 грн., карнизами (2 одиниці) 200 грн., шторами (2 комплекти) 3000 грн., шафою з комодом 2000 грн., телефоном 600 грн., шафою дзеркальною 6000 грн., мийкою з краном-змішувачем 900 грн., тумбою для ванної кімнати (2 одиниці) 1200 грн., біде з краном 1100 грн., холодильником 6000 грн., піччю електричною 2000 грн., столом з тумбою 3000 грн., стільцями (4 одиниці) 3200 грн., кухонною стінкою 7000 грн., витяжкою електричною 2000 грн., посудом (столові набори, каструлі) 6000 грн., диваном - 12000 грн., столом розкладним 5500 грн., телевізором 12000 грн., музичним центром 1500 грн., музичними колонками 36000 грн., медіаплеєром 3600 грн., підсилювачем музичним 10000 грн., постільною білизною (3 комплекти) 1200 грн., рушниками (10 одиниць) 1000 грн., ковдрами (2 одиниці) 2400 грн., покривалом на ліжко 3600 грн., халатами чоловічими (2 одиниці) 1200 грн., тюнер супутниковим 2400 грн., праскою 500 грн., дошкою для прасування 200 грн., а всього на суму 156950 грн., про що було складено акт від 30.04.2014 року. Крім того, за даним фактом він звертався до Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області та проведеною перевіркою було встановлено, що речі з його квартири вивезла ОСОБА_2 Тим самим йому була завдала майнова шкода.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні первісний позов ОСОБА_2 не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, пояснивши, що з січня 2004 року ОСОБА_3 прожив однією сім'єю та вів спільне господарство з ОСОБА_4 у належній йому квартирі АДРЕСА_2, але шлюбні відносини вони не зареєстрували. 9 лютого 2004 року в них народився син ОСОБА_5 Під час спільного проживання з ОСОБА_4 придбали автомобіль «Honda Civic», який був зареєстрований за нею. Після припинення фактичних шлюбних відносин ОСОБА_4 і ОСОБА_3 уклали угоду про поділ спільного майна, відповідно до якої ОСОБА_3 залишився автомобіль, а ОСОБА_4 квартира. Після укладення в 2010 році шлюбу з ОСОБА_2, остання наполягала на тому, щоб автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_3 Тому 25 березня 2011 року на підставі довідки-рахунку, тобто договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 перереєстрував автомобіль за собою, а фактично кошти за купівлю автомобіля не передавалися, договір з ОСОБА_4 є фіктивним. У 2014 році даний автомобіль був проданий ОСОБА_3 ОСОБА_6 Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 серпня 2015 року за позовом ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля, укладений ОСОБА_3 і ОСОБА_6, визнаний недійсним. Але спірний автомобіль так і залишився у володінні ОСОБА_6, місцезнаходження автомобіля йому невідомо. Вважав, що оцінка автомобіля за 2013 рік, надана позивачем до суду, не відповідає дійсності. Крім того, вважав, що ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 пояснила, що з ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, в 2004 році в них народилася спільна дитина. В 2007 році придбали автомобіль «Honda Civic», який зареєстрували за нею. В 2009 році вирішили припинити відносини, але продовжували проживали разом у квартирі по пр. Миру до 2010 року. Після чого ОСОБА_3 придбав їй з дитиною квартиру по вул. Янгеля. Вона забрала тільки дитячі меблі. В 2011 році ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_2, яка наполягала на переоформленні автомобіля. В 2011 році в ДАІ розписалася в документах, ніякі кошти їй не передавалися. Зі спілкування з ОСОБА_3 відомо, що ОСОБА_2 забрала все його майно з квартири по пр. Миру.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 його сусід. Останній проживав з ОСОБА_4 у квартирі по пр. Миру, 19. Потім ОСОБА_3 придбав ОСОБА_4 іншу квартиру, а сам залишився проживати в цій, одружившись з ОСОБА_2 У квітні 2014 року ОСОБА_3 запросив його до себе в квартиру, також була викликана міліція, робили перепис відсутнього майна, яке було нажито під час проживання з ОСОБА_4 Він був присутній при складанні акта, своїм підписом засвідчив, якого майна не стало. Хто вивіз майно він не бачив.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що первісний позов ОСОБА_2 є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 необхідно відмовити з огляду на наступне:

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2010 року.

Під час шлюбу 25 березня 2011 року ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку серії КІМ № 485562 був придбаний автомобіль марки «Honda Civic» вартістю 109638,45 грн., який раніше належав ОСОБА_4

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було розірвано. Як вбачається з цього рішення, сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства з кінця серпня 2012 року.

Після припинення шлюбних відносин між сторонами автомобіль «Honda Civic» 7 березня 2014 року був проданий ОСОБА_3 згідно з довідкою-рахунком серія ВІА № 311301 ОСОБА_6 за 120000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 5 серпня 2015 року, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_2 договір купівлі-продажу автомобіля «Honda Civic», укладений 7 березня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, визнаний недійсним.

Між сторонами як колишнім подружжям виник спір щодо поділу вказаного автомобіля.

Разом із тим, як встановлено в судовому засіданні, вказаний автомобіль у володінні ОСОБА_3 не перебуває, його місцезнаходження невідомо.

Нормами частини 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, в сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, а саме спільна сумісна власність подружжя виникає на підставі закону з одного лише факту перебування у шлюбі, а тому не потребує додаткового доказування, при цьому частки у спільному майні чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості.

Як визначено статтею 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Приймаючи до уваги, що спірний автомобіль «Honda Civic» був придбаний ОСОБА_3 під час шлюбу з ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, суд вважає, що на такий автомобіль поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Отже, позивач має право на 1/2 частину спірного автомобіля.

Разом із тим, враховуючи, що даний автомобіль є неподільною річчю, крім того був відчужений відповідачем без згоди позивача третій особі та на час розгляду і вирішення справи у володінні сторін не перебуває, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, стягнувши з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля в розмірі 59021 грн. 08 коп., виходячи наявної в матеріалах справи його ринкової вартості згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 11/0113 від 11.01.2013 року, яка склала 118042 грн. 16 коп., оскільки відповідачем не було надано суду доказів, що реальна вартість автомобіля на сьогодні є іншою. При цьому суд враховує, що такий розмір компенсації вартості автомобіля не перевищує половини фактично отриманої ОСОБА_3 суми коштів від правочину купівлі-продажу цього автомобіля в розмірі 120000 грн., який у подальшому було визнано недійсним.

Доводи відповідача ОСОБА_3 та його представника про те, що автомобіль «Honda Civic» у відповідності до статті 57 СК України є його особистою приватною власністю, так як був придбаний у 2007 році під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, на що також вказувала остання, суд до уваги прийняти не може, оскільки зазначений автомобіль об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не визнавався та був відчужений 25 березня 2011 року ОСОБА_4 ОСОБА_3 на підставі правочину купівлі-продажу, який недійсним не визнаний.

Угода від 18 грудня 2009 року, відповідно до якої ОСОБА_3 залишається автомобіль марки «Honda Civic», а ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_3, також не може бути взята судом до уваги, оскільки вона не відповідає вимогам частини 2 статті 69 СК України та право власності на спірний автомобіль на підставі цієї угоди у відповідача не виникло.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів, що джерелом придбання ним 25 березня 2011 року автомобіля «Honda Civic» є майно або кошти, які належали йому особисто.

Відтак, доводи відповідача та його представника про те, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю є необґрунтованими.

Також суд вважає хибними доводи відповідача та його представника про пропуск позивачем позовної давності.

Згідно з частиною 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При цьому статтею 264 ЦК України, яка є загальною, передбачено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи, що позивачем у 2014 році був пред'явлений до ОСОБА_3 і ОСОБА_6 позов з підстав, передбачених статтею 60 СК України, предметом якого було, в тому числі, витребування на її користь спірного автомобіля «Honda Civic», суд вважає, що строк позовної давності при зверненні до суду з позовом про стягнення вартості 1/2 частини цього автомобіля позивачем не пропущений.

Таким чином, позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, то суд вважає їх недоведеними.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення майнової шкоди, яка складається з вартості належного йому на праві особистої приватної власності майна на суму 156950 грн., відповідач посилається на те, що ОСОБА_2 незаконно безпідставно заволоділа належним йому майно на вказану суму.

Разом із цим, відповідачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження завдання йому майнової шкоди неправомірними діями ОСОБА_2

На підтвердження своїх позовних вимоги ОСОБА_3 надав суду лише складений ним акт від 30.04.2014 року про пропажу речей з належної йому квартири АДРЕСА_4, які він оцінює в 164650 грн., а також копію висновку дільничного інспектора Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про розгляд у порядку звернення громадян його заяви, про притягнення до відповідальності за фактом заволодіння його майном колишньої дружини ОСОБА_2

У той же час суду не надані переконливі докази, що майном відповідача, зазначеним в акті від 30.04.2014 року, заволоділа саме ОСОБА_2

Крім того, жодних даних про наявність чи відсутність такого майна у ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Разом із тим, статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що в разі, коли особа незаконно безпідставно заволоділа чужим майном, власник такого майна має право витребувати його у цієї особи, й лише в разі відсутності чи знищення цього майна або його значного погіршення, вимагати відшкодування йому завданої шкоди.

Між тим, ОСОБА_3 позовні вимоги про витребування на його користь у ОСОБА_2 належного йому на праві особистої приватної власності майна не заявлялися.

Отже, за недоведеності заволодіння позивачем особистим майном відповідача та неможливості витребування цього майна, суд вважає, що підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 майнової шкоди в розмірі 156950 грн. немає.

Виходячи з наведеного, в задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Відповідно до частин 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з цим позовом ОСОБА_2 був сплачений судовий збір у сумі 590 грн. 21 коп.

Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено, вказані витрати суд присуджує стягнути з відповідача на її користь.

У зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Honda Civic» в розмірі 59021 (пятдесят девять тисяч двадцять одна) грн. 08 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 590 (пятсот девяносто) грн. 21 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ю. Марченко