Справа № 567/991/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Гічиновська Я.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання правочину недійсним, визнання дій посадових осіб неправомірними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

в суд з позовом до ПАТ "Державний ощадний банк України" звернулась ОСОБА_3 та просить визнати подану нею заяву від 15.09.2016 року про припинення трудового договору недійсним правочином, як такий, що вчинений під впливом психічного тиску посадових осіб філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" та під впливом тяжкої обставини, визнати дії посадових осіб філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" щодо примушування її подати заяву про припинення трудового договору неправомірними, скасувати наказ №1138-Вк від 19.09.2016 року про її звільнення, поновити її на роботі на посаді керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м.Нетішин) філія - ХОУ АТ Ощадбанк та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що ним було задоволено заяву ОСОБА_3 на припинення трудового договору з 19.09.2016 року, яка була подана ОСОБА_3 з власної волі та зазначаючи, що трудовий договір, в розумінні ст. 21 КЗпП України, та цивільно-правовий договір, в розумінні ст.626 ЦК України, регулюють різні сфери діяльності і КЗпП України є спеціальним актом законодавства, який регулює суспільні відносити у сфері праці, вважає недопустимим застосування до спірних правовідносин норм статей 202, 203, 215, 231, 233 ЦК України.

Вважає, що оскільки припинення трудового договору з ОСОБА_3 мало місце саме за її ініціативи, то банком не було порушено вимоги ст.40 КЗпП України, за якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що згідно наказу від 16.06.2016 №897-Вк з 17.06.2016 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м. Нетішин) філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" з тримісячним випробувальним терміном, де належним чином виконувала свої службові обов'язки.

Зазначила, що з початку серпня 2016 року стан здоров'я позивача погіршився, у зв'язку з чим вона мала погане фізичне та психологічне самопочуття та в двадцятих числах вказаного місяця до неї став телефонувати начальник відділу кадрів філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" ОСОБА_4 з вимогами звільнитися за власним бажанням, на що позивач повідомила, що не має такого наміру.

Вказуючи на те, що сукупність двох обставин, а саме погане самопочуття ОСОБА_3 та психологічний тиск з боку посадових осіб філії - ХОУ АТ "Ощадбанк", який проявився в телефонних дзвінках, в тому числі в ультимативній формі про можливість звільнення з підстав, які ускладнять подальше працевлаштування у разі незвільнення за власним бажанням, та надіслання для неї попередження про звільнення 30.08.2016 року з роботи, як такої, яка не відповідає займаній посаді на яку прийнято з встановленням випробувального терміну, що не передбачено законодавством і якого так і не відбулося, позивач 15.09.2016 року подала заяву про припинення трудового договору і 19.09.2016 року було видано наказ про її звільнення.

Зазначає, що після усвідомлення того, що подана нею заява написана під тиском та всупереч її волі, позивач звернулась до філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" з заявою про відкликання своєї заяви та скасування наказу про звільнення, зазначивши, що в час звільнення була непрацездатною, але відповідач на роботі її не поновив.

Вважає дії посадових осіб філії - ХОУ АТ "Ощадний банк" щодо тиску на позивача з метою змусити написати заяву на звільнення з роботи неправомірними, а написану позивачем заяву вчиненою під впливом психічного тиску та під впливом тяжкої обставини (неміч і нездужання, які виникли, в тому числі, у зв'язку з вагітністю), та з цих підстав просить визнати її недійсною та скасувати наказ про звільнення позивача, посилаючись на ст. 202, 203, 215, 231, 233 ЦК України та зазначаючи про те, що волевиявлення ОСОБА_3, як учасника правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а дії відповідача були направлені на звільнення з роботи вагітної жінки.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що згідно наказу від 16.06.2016 №897-Вк з 17.06.2016 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м. Нетішин) Філії ХОУ АТ "Ощадбанк" з тримісячним випробувальним терміном.

Підтвердила, що 25.08.2016 року відповідачем, відповідно до ч.2 ст.28, п.11 ст.40 КЗпП України, було надіслано для ОСОБА_3 попередження про звільнення з займаної посади 30.08.2016 року у зв'язку з невідповідністю працівника займаній посаді, на яку її було прийнято протягом строку випробування, але в подальшому банк не скористався своїм правом на звільнення.

Пояснила, що 15.09.2016 року ОСОБА_3 надіслала до банку засобами поштового зв'язку заяву про звільнення з займаної посади з 19.09.2016 року за згодою сторін, а в разі неможливості звільнення за згодою сторін просила звільнити її за власним бажанням і оскільки керівником філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" було надано згоду на звільнення за згодою сторін, то 19.09.2016 року було видано наказ №1138-Вк про звільнення ОСОБА_3 на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Зазначила, що після отримання ОСОБА_3 наказу про звільнення вона звернулась до банку з заявою про надіслання їй засобами поштового зв'язку її трудової книжки, а 03.10.2016 року до банку надійшла заява ОСОБА_3 про відкликання заяви про звільнення, за результатами розгляду якої ОСОБА_3 було відмовлено у скасуванні наказу про звільнення.

Зазначаючи про те, що на підставі п.1 ст.36 КЗпП України трудовий договір між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом припиняється у строк, визначений сторонами, а позивач жодним доказом не довела факту психологічного тиску на себе зі сторони адміністрації банку, щоб змусило її написати заяву на звільнення, оскільки такого не було, просить в позові відмовити.

Зазначила, що посадові особи банку жодного тиску на ОСОБА_3 при прийняття нею рішення про припинення трудового договору не чинили і позивач жодного доказу на доведення наявності такого тиску не надала.

Посилаючись на те, що трудовим договором є угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, а цивільно-правовим договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків і положення ЦК України застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства, просить відмовити в позові, зазначаючи про те, що основним законодавчим актом в сфері трудових правовідносин є КЗпП України, статтею 3 якого визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності регулює законодавство про працю, яким не є ЦК України.

Зазначаючи про те, що ст.36 КЗпП України передбачений вичерпний перелік підстав припинення трудового договору, то застосування до правовідносин по припиненню трудового договору норм ЦК України з трактуванням заяви про припинення трудового договору як правочину в розумінні ЦК України є помилковим.

Одночасно зазначає, що трудовий договір в розумінні ст. 21 КЗпП України та цивільно-правовий договір в розумінні ст.626 ЦК України регулюють різні сфери діяльності і КЗпП України є спеціальним актом законодавства, який регулює суспільні відносити у сфері праці, а тому вважає недопустимим застосування до спірних правовідносин норм статей 202, 203, 215, 231, 233 ЦК України.

Зазначила, що припинення трудового договору з ОСОБА_3 мало місце саме за її ініціативи та вважає, що банком при цьому не було порушено вимоги ст.40 КЗпП України, за якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З пояснень представників сторін, трудової книжки серії АХ №885018 та наказу в.о. начальника Хмельницького обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" №897-Вк від 16.06.2016 року встановлено, що ОСОБА_3 з 17.06.2016 року була призначена на посаду керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м. Нетішин) Філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" з тримісячним випробувальним терміном.

В судовому засіданні встановлено, що 15.09.2016 року ОСОБА_3 написала заяву на адресу керівника філії - ХОУ АТ "Ощадбанк", за якою просила звільнити її з займаної посади за згодою сторін 19.09.2016 року, а у випадку неможливості звільнити за згодою сторін, просила звільнити за власним бажанням.

Відповідно до наказу в.о. начальника Хмельницького обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" №1138-Вк від 19.09.2016 року встановлено, що ОСОБА_3 з 19.09.2016 року було звільнено з посади керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м.Нетішин) Філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені ст.36 КЗпП України. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений за угодою сторін.

В судовому засіданні встановлено, що за ініціативою ОСОБА_3, яка виразилась в поданні нею заяви від 15.09.2016 року про припинення трудового договору та за згодою з роботодавцем було припинено трудовий договір між позивачем та відповідачем.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначила, що сукупність двох обставин, а саме її погане самопочуття та психологічний тиск з боку посадових осіб філії - ХОУ АТ "Ощадбанк", який проявився в телефонних дзвінках, в тому числі в ультимативній формі про можливість звільнення з підстав, які ускладнять подальше працевлаштування у разі незвільнення за власним бажанням, та надіслання для неї попередження про звільнення 30.08.2016 року з роботи, як такої, яка не відповідає займаній посаді, на яку прийнято з встановленням випробувального терміну, що не передбачено законодавством і якого так і не відбулося, призвела до того, що позивач 15.09.2016 року подала заяву про припинення трудового договору і 19.09.2016 року було видано наказ про її звільнення.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

З листка непрацездатності серії АГФ №723990 вбачається, що в період з 15.09.2016 року по 19.09.2016 року включно ОСОБА_3 була непрацездатною у зв'язку з доглядом за дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка хворіла. Водночас, з листка непрацездатності серії АГЮ №914003 вбачається, що в період з 20.09.2016 року по 28.09.2016 року включно ОСОБА_3 була непрацездатною у зв'язку з захворюванням на ГРЗ, а з епікризу №238 КЗ "Обласний перинатальний центр" вбачається, що в період з 29.09.2016 року по 07.10.2016 року включно ОСОБА_3 перебувала в зазначеному закладі у зв'язку з вагітністю.

З наданих суду доказів не вбачається, що станом на 15.09.2016 року - час написання ОСОБА_3 заяви про припинення трудового договору і до 19.09.2016 року часу видачі наказу про звільнення, ОСОБА_3 хворіла, оскільки надані докази вказують на те, що в зазначений період ОСОБА_3 була непрацездатною не у звязку зі своїм захворюванням, а у зв'язку з доглядом за дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка хворіла.

Відповідно до попередження від 25.08.2016 року, яке отримано ОСОБА_3 27.08.2016 року вбачається, що адміністрацією філії Хмельницьке обласне управління АТ "Ощадбанк" ОСОБА_3 була попереджена про звільнення з посади керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м. Нетішин) Філії ХОУ АТ "Ощадбанк" з 30 серпня 2016 року за п.11 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю працівника займаній посаді, на яку його прийнято або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Позивач вважає дане попередження елементом тиску на себе з метою подання нею заяви про припинення трудового договору, зазнаючи про те, що звільнення працівника, який не пройшов випробувального терміну, встановленого при прийнятті на роботу, не передбачає необхідності попередження про це зі сторони адміністрації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч.2 ст.28 КЗпП України, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні.

Таким чином, позиція позивача в цій частині, а саме про те, що необхідність письмового попередження працівника, який перебуває на випробувальному терміні про майбутнє звільнення з роботи не передбачена нормативними актами і була елементом тиску на неї є помилковою.

В судовому засіданні встановлено, що банк не скористався своїм правом на звільнення ОСОБА_3 за п.11 ч.1 ст.44 КЗпП України.

На обґрунтування наявності психологічного тиску на себе зі сторони службових осіб філії ХОУ АТ "Ощадбанк" позивачем надано складені нею деталізовані витрати та платежі з відображенням номерів та часу телефонних з'єднань.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до Закону України "Про інформацію", документ - це матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а інформація будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 цього Закону).

Офіційним документом є документ, що містить зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи-докази у правозастосовній діяльності, що складається, видається чи посвідчується повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв'язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм і містять передбачені законом реквізити.

Відповідно до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки надані позивачем на підтвердження факту психологічного тиску на неї зі сторони службових осіб філії ХОУ АТ "Ощадбанк" деталізовані витрати та платежі з відображенням номерів та часу телефонних з'єднань не містять ознак офіційного документу, то суд не бере їх до уваги як доказ.

За таких обставин, в судовому засіданні не здобуто доказів психологічного тиску на ОСОБА_3 зі сторони службових осіб філії ХОУ АТ «Ощадбанк» з метою звільнення її з роботи, а тому в позові слід відмовити.

При цьому, суд виходить і з того, що всі наступні дії ОСОБА_3 після подачі заяви про звільнення вказують на те, що рішення про припинення трудового договору з банком нею було прийнято самостійно, без тиску на неї службових осіб ХОУ АТ "Ощадбанк".

З пояснень сторін та довідки про поштове відправлення вбачається, що 15.09.2016 року ОСОБА_3 направила зазначену заяву засобами поштового зв'язку та 17.09.2016 року вона була отримана філією - ХОУ АТ "Ощадбанк". Зазначені дії потребували деяких зусиль і часу зі сторони ОСОБА_3 і зазначеного часу, а також часу до 19.09.2016 року було достатньо для прийняття зваженого рішення з приводу свого працевлаштування.

19.09.2016 року ОСОБА_3 письмово звернулась до банку з проханням на наступний день після звільнення надіслати на свою адресу трудову книжку. Тобто через значний для вчинення активної дії, а саме написання заяви про припинення трудового договору, час позивач не відізвала свою заяву, а підтвердила свій намір на припинення трудового договору, оскільки звернулась з заявою про видачу їй трудової книжки.

На підтвердження наявності такого тиску ОСОБА_3 посилається на свою заяву від 28.09.2016 року, однак з заяви ОСОБА_3 на ім'я начальника філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" ОСОБА_6 від 28.09.2016 року вбачається, що після ознайомлення з наказом №1138-Вк від 19.09.2016 року про звільнення вона відкликала свою заяву про звільнення та просила скасувати виданий на її підставі наказ і проінформувала про те, що на час видання наказу про звільнення була непрацездатною та не зазначила про те, що була звільнена з роботи у звязку з психологічним тиском, який чинився на неї.

Суд вважає помилковими твердження позивача про те, що заява про звільнення з роботи є правочином в розумінні ст. 202, 203 ЦК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством, положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору.

Між позивачем та банком існували трудові правовідносини, які регулюються спеціальними нормами права, а саме нормами трудового законодавства, і заява на звільнення подана ОСОБА_3 саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, тому така заява не є правочином у розумінні ст.202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами ст. 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнано недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України у цивільній справі №6-530цс15, за якою положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту).

Відповідно до статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За таких обставин та зважаючи на те, що припинення трудового договору між позивачем та відповідачем мало місце з ініціативи ОСОБА_3 і нормами трудового законодавства не заборонено звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності за угодою сторін, а отже при припиненні трудового договору з ОСОБА_3 відповідачем було дотримано вимоги законодавства про працю, то в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 21, 24, 36, 40, 41, 235, 2371 КЗпП України, ст. 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

в позові ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про визнання правочину недійсним, визнання дій посадових осіб неправомірними, скасування наказу №1138-Вк від 19.06.2016 року про звільнення ОСОБА_3, поновлення на роботі на посаді керуючого територіально відокремленим безбалансовим відділенням ТВБВ №10022/0136 (м.Нетішин) Філія ХОУ АТ Ощадбанк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_7