Справа № 368/1683/16-ц
провадження № 2/368/105/17
Рішення

Іменем України

"08" лютого 2017 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення майна, -

в с т а н о в и в:

позивач та її представник збільшили позовні вимоги та просять суд зобовязати відповідачку виконати свою частину зобов'язання та повернути їй кошти за продану належну їй на праві власності квартиру в сумі 297 000 грн., посилаючись на те, що 13 березня 2012 р. вона придбала квартиру, розташовану за адресою: Київська обл., м. Біла церква, АДРЕСА_1 для власного проживання.

Відповідачка по справі, її дочка, ОСОБА_4, попросила її дати їй можливість продати цю квартиру, з ціллю використати отримані від продажу кошти для власних потреб, а надалі, коли вона повернеться з Італії, де перебуває на заробітках повернути їй гроші за вказану квартиру. Для проведення даного продажу вона надала відповідачці довіреність, строком на три роки, завірену в Посольстві України в Італії.

5 липня 2013 року від її імені на підставі довіреності відповідачка продала належну їй квартиру як повідомила її відповідачка за 25 тис. доларів США., гроші використала на власні потреби, зокрема придбала автомобіль КАМАЗ, держномер АІ 8472 ЕЕ.

Відповідачка по справі на даний час їй гроші за продану квартиру не повернула, та відмовляється виконувати свої зобов'язання. Згідно ст.. 1006 ч. 3 (обовязки повіреного) вона повинна була передати довірителю все те, що було отримано при виконанні договору доручення.

На період продажу квартири курс долара США було 8 грн. за долар. Згідно договору купівлі продажу ціна була встановлена 114358 грн. на даний час при курсі долара США 26 грн. за долар США сума в грн. еквівалентна 297 320 грн.

В ході розгляду її позовної заяви про стягнення грошей за договором доручення, відповідачка подала заперечення на позов, де відповідачка заперечує проти позову, посилаючись на пропуск нею строку позовної давності.

В 2013 році відповідачка по справі за її дорученням продала належну їй квартиру в м. Б.Церква, однак в порушення ст.. 1006 ч. 3 ЦК України гроші, які вона отримала, їй не передала, а використала на власний розсуд. Та і фізично передати їй гроші вона їй не могла, так як в той час вона перебувала в Італії на заробітках, про що свідчить такі докази, як доручення, яке було завірене в посольстві України в Італії, копією закордонного паспорту. Вона пред'явила вимогу повернути їй гроші, коли приїхала в Україну 17.10.2016 р. Так як строк виконання конкретно не встановлений договором, а доручення видане на три роки, рахує в даному разі, строк позовної давності слід вираховувати з моменту пред'явлення вимоги.

Згідно ст.. 261 ЦК України, просить суд вважати початком перебігу строку позовної давності предявлення першої вимоги, а саме: 17.10.2016 р.

Відповідач та її представник збільшені позовні вимоги не визнали повністю, подавши до суду письмові заперечення, з яких вбачається, що вони вважають вимоги позивача до неї незаконними, необгрунтованими, відсутність у позивача права на звернення до суду з наступних підстав. Позовну заяву було подано з порушенням строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно вимогам ст. 257 ЦК України. Як вбачається з вимог позивача ОСОБА_3 їй стало відомо, що 5 липня 2013 року вона на підставі довіреності продала належну їй квартиру за 25 тис. доларів США, а гроші використала на власні потреби, зокрема придбала автомобіль НОМЕР_1. Дійсно, позивач по справі ОСОБА_3 (її мама) попросила її продати квартиру та надала доручення. Перед продажем квартири вона повідомила матір про угоду, вказавши вартість квартири 114358,00 гривень, як зазначено у договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2013 року, на що вона дала згоду. 5 липня 2013 року після укладання договору купівлі-продажу квартири вона повідомила матір (позивача) та вказала суму продажу 114358, 00 гривень, з чим вона погодилась та до цього часу не заявляла ніяких вимог. Виходячи з викладеного строк позову сплинув 06 липня 2016 року. Статтею 267 ЦК України передбачено наслідки спливу позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також хоче звернути увагу суду на те, що вона виконувала прохання матері (позивача) по справі на її прохання повернула 20 000, 00 гривень, 8 000, 00 гривень сплатила податок при цьому надала їй копію договору купівлі-продажу квартири, квитанції. При отриманні копії документів, надана копія довіреності нечитабельна, але за її змістом вона не брала на себе зобов'язання передати довірителю все те, що було отримано при виконанні договору доручення. Враховуючи наведене, просять відмовити у позові, застосувавши сплив позовної давності.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення збільшених позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з вимогами ст. 1003 ЦК у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України).

Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Із системного аналізу зазначених норм вбачається, що довіритель, який видає повіреному довіреність, тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами.

Таким чином, наведеними вище нормами законодавства України визначено, що зобов'язання за договорами купівлі-продажу нерухомого майна виникають лише за договорами, які оформлені нотаріально.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2013 року позивач ОСОБА_3 надала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 бути її представником, зокрема з питань продажу квартири АДРЕСА_2. Строк дії довіреності до 18 березня 2016 року. Довіреність була посвідчена віце-консулом Генерального консульства України в Неаполі (а.с. 72).

Згідно договору дарування від 13.03.2012 року позивач ОСОБА_3 є власником квартири № 102, що по вул.. Павліченко, 53 в м. Біла Церква Київської області.

Твердження позивача ОСОБА_3 про те, що квартиру № 102, що по вул.. Павліченко, 53 в м. Біла Церква Київської області вона купила, надавши копію договору про задаток від 08.02.2012 р., суд не приймає, оскільки при оформлені купівлі продажу квартири від 05.07.2013 р. знаходиться саме договір дарування квартири від 13.03.2012 року, що є належним та допустимим доказом.

Згідно договору купівлі - продажу квартири посвідченого ОСОБА_5А, приватним нотаріусом міського нотаріального округу Київської області 05 липня 2013 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1540, ОСОБА_3 від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 (продавець) та з другої сторони ОСОБА_6 (покупець) уклали договір про те, що за цим договором представник «продавця» передає майно у власність «покупцю», тобто продає, а «покупець» приймає майно, тобто купує, і сплачує за нього обговорену грошову суму, а саме: квартиру за №102 (сто два), що знаходиться в місті Біла Церква, Київської області, по вулиці Павліченко, в будинку за №53 (пятдесят три).

Відповідно до розділу 2 вищезазначеного договору продаж квартири вчинено за 114 358,00 грн., які "покупець" сплатив „продавцям до підписання та нотаріального оформлення цього договору.

Він, „продавець, своїми підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони „покупця повного розрахунку за продану квартиру та відсутність щодо неї будь-яких претензій фінансового характеру.

Відповідно до висновку про оціночну вартість нерухомого майна, виданого Приватним підприємством "БЦ Експертний дім" 15 квітня 2013 року, № б/н (сертифікат субєкта оціночної діяльності №11323/11, виданий ФДМУ 28 січня 2011 року, кваліфікаційне свідоцтво №3985, видане ФДМУ 26 листопада 2005 року, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів України №4321, видане ФДМУ 24 січня 2006 року), загальна вартість квартири, що є предметом цього договору, становить 114358,00 грн.

Таким чином, своїм підписом під цим договором, ОСОБА_4, що діяла від імені продавця, підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру (а.с. 37-38).

Тобто, вартість квартири, яку необхідно відповідачу повернути позивачу та щодо якого виник спір є сума 114358,00 грн., яка зазначеного у договору купівлі продажу квартири від 05.07.2013 року, що є належним та допустимим доказом, а не сума, яку зазначає позивач 297 000 грн., яка нічим не підтверджена

Отже, повноваження повіреного щодо юридичних дій з укладення цивільно-правових угод, предметом яких була квартира, чітко визначалися наданою довіреністю. У цій довіреності і були відтворені погоджені сторонами істотні умови договору доручення. Відповідач ОСОБА_4 скористалася наданим їй правом щодо відчуження квартири, продавши її за ціною, визначеною у договорі купівлі-продажу.

Слід зазначити, що дії повіреного щодо третіх осіб, здійснені в межах повноважень, визначених договором, створюють або припиняють права та обов'язки безпосередньо для довірителя. Сам повірений, як представник, ніяких прав та обов'язків із угод, здійснених третьою особою, не набуває.

Законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Отже, у відповідача ОСОБА_4 перед позивачем ОСОБА_3 з моменту продажу квартири виникло зобовязання щодо передачі довірителеві коштів, отриманих на виконання доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Жодних доказів, що відповідач ОСОБА_4 отримані за продаж квартири кошти в сумі 114 358,00 грн. повернула ОСОБА_3 суду не надано.

Крім того суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення з даним позовом до суду з огляду на наступне.

Нормами ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки.

За ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права.

В судовому засіданні встановлено, що 05 липня 2013 року ОСОБА_4, діючи від імені позивача на підставі зазначеної вище довіреності, уклала з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири № 102, що знаходиться по вул. Павліченко, що в м. Біла Церква Київської області. Про вчинення даного правочину позивачу відомо, але оскільки позивач перебувала за межами України ще до моменту надання довіреності і лише 17.10.2016 року перетнула кордон України, повернувшись із Італії, що свідчить на думку суду про вчасне звернення позивача з даним позовом до суду.

Крім того, судом зазначається, що під час судового розгляду справи, а ні відповідачем, а ні її представником, не надано жодного належного та допустимого доказу повернення позивачу грошових коштів.

Враховуючи те, що відповідач не лише порушив умови виданої довіреності, але й незаконно утримує кошти, які є власністю позивача, та їй не належать, чим порушує ЦК України щодо взятих на себе зобов'язань по передачі позивачу грошових коштів, отриманих від продажу квартири.

Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 09 квітня 2014 року у цивільній справі № 6-55231св13.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 114 358 гривень 00 копійок., а у задоволенні решти вимогах відмовити.

На підставі викладеного та керуючись Конституції України, ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Збільшенні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення майна задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_3, кошти в сумі 114 358 (сто чотирнадцять тисяч триста пятдесят вісім) грн.. 00 коп. за продаж квартири, що належала ОСОБА_3 на праві власності.

У задоволенні решти збільшених позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.І. Шевченко