Ухвала

Іменем України

30 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, обґрунтовуючи який вказало, що 12 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 4 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 29 460 грн 61 коп., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 22 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, виходив з того, що починаючи з 02 травня 2009 року погашення боргу не здійснювалося, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що кошти за кредитним договором відповідачем повернуто не було, правовідносини сторін є дійсними, тому позов пред'явлений у межах строку позовної давності, є безпідставними та спростовуються встановленими по справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій установлено, що 12 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № б/н, відповідно до якого, їй було надано кредит у розмірі 4 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості повинно було здійснюватись щомісяця в період сплати; позичальник повинен надавати банку грошові кошти (місячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, інших витрат.

Відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого, станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 29 460 грн 61 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 6 897 грн 97 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 15 748 грн 02 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 4 935 грн 54 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 1 379 грн 08 коп., згідно з наданим позивачем розрахунками.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3 ч. ІІ Умов та Правил надання банківських послуг, строк дії картки вказаний на картці (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Згідно з розділом 6 заяви-анкети строк дії кредитної картки та кредитного ліміту складає два роки.

Судами встановлено, що згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором починаючи з 02 травня 2009 року погашення боргу не здійснювалося, отже, згідно з умовами договору, позивач з часу виникнення заборгованості мав право вимагати від відповідача виконання зобов'язання.

Про застосування строку позовної давності представником відповідача було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.М. Ситнік