Провадження №2/760/1657/17
В справі №760/5031/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Кушнір С.І.

за участю секретаря Беро В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» до ОСОБА_1, треті особи: Київська військова прокуратура Київського гарнізону, Державний концерн «Укроборонпром» про виселення суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку розташованому АДРЕСА_1 та виселити її з займаного житлового приміщення.

Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що постановою Господарського суду м. Києва від 13 лютого 2014 року ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

За результатом аналізу документів ліквідатором ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» ОСОБА_2 встановлено, що відповідно до Акта державної приймальної комісії № 89-380 від 24.10.1991 року будівлю за адресою: АДРЕСА_2 було прийнято в експлуатацію як гуртожиток для малосімейних.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок проживання робітників державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» у гуртожитку, гуртожиток призначається для проживання одиноких громадян, які не перебувають у сімейних стосунках у період роботи на підприємстві.

Згідно з Актом інвентаризації гуртожитку станом на 16 грудня 2013 року відповідачка проживає в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку на підставі ордера №57, виданого ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» 10.03.2011 року.

Припинивши трудові відносини з підприємством, відповідачка продовжує проживати в гуртожитку та займати житлове приміщення.

Виходячи з цього, позивач просить задовольнити позов та виселити відповідачку з займаного приміщення з підстав, передбачених ст. 132 ЖК України.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що відповідно до статті 127 ЖК, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до розпоряджень Солом»янської районної у місті Києві державної адміністрації житловий будинок по АДРЕСА_2 був зареєстрований як гуртожиток в РДА у період з 24 березня 2009 року по 12 лютого 2015.

Проте, 12 лютого 2015 року будинок був виключений з числа гуртожитків розпорядженням Солом»янської РДА № 89.

Отже, з 12 лютого 2015 року житловий будинок по АДРЕСА_2 має статус житлового будинку відомчого державного фонду (Житловий кодекс не містить норми, яка передбачала б обов»язкову реєстрацію житлового будинку місцевою радою) для постійного проживання та підлягає передачі до комунальної власності.

Таким чином, квартира, у якій законно мешкає відповідачка, не відповідає юридичним поняттям помешкання в гуртожитку, а відповідає поняттю повноцінного житлового приміщення, - квартири для постійного проживання.

10 березня 2011 року відповідачці був виданий ордер на вселення в житлове приміщення, - в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Відповідачка відразу ж вселилась та 15 березня 2011 року зареєструвалась за цією адресою. За цією адресою мешкає і на даний час.

Крім цього, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач не ставить під сумнів ордер, виданий відповідачці, не просить суд визнати його недійсним, тому правомірність видачі ордеру та правомірність вселення не підлягає доказуванню в даній справі, так як не є предметом спору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у відповідачки народився син ОСОБА_4, який так само зареєстрований та мешкає за цією ж адресою.

За таких обставин вважає, що квартира, в якій мешкає відповідачка, не відповідає юридичним поняттям помешкання в гуртожитку, а є окремою ізольованою квартирою.

Представник 3-ї особи - «Укроборонпром» у судовому засіданні позов підтримав.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Згідно зі ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

За правилами ст. ст.128 та 129 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення.

Судом встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 знаходився на балансі ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» як гуртожиток.

Наказом ДК «Укроборонпром» від 09 січня 2014 року №5 «Про передачу у власність об'єктів соціальної сфери» зобов'язано керівника ДП «КАРЗ» передати гуртожиток у комунальну власність територіальної громади міста Києва.

Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації №74 від 10 лютого 2014 року «Про затвердження реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Солом'янському районі міста Києва» було затверджено реєстр житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Солом'янському районі міста Києва.

Згідно витягу з даного реєстру будинок по АДРЕСА_1 складається з 24 окремих квартир з повним сантехнічним обладнанням окремих квартир.

Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 5 лютого 2015 року №78 «Про утворення робочої групи з комплексного обстеження частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1 була створена робоча група по комплексному обстеженню технічного стану частини будівлі.

Відповідно до Акту комплексного обстеження частини будівлі за адресою: АДРЕСА_1 від 6 лютого 2015 року на 2-му та 3-му поверхах будівлі розташовані окремі житлові приміщення: одно-, дво- та трикімнатні квартири, обладнані санвузлом, ванною кімнатою, кухнею та передпокоєм.

В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач та чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку.

10 березня 2011 року відповідачці був виданий ордер на вселення в житлове приміщення, - в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

З копії паспорта відповідачки вбачається, що вона зареєстрована в будинку по АДРЕСА_1 з 15 березня 2011 року у квартирі НОМЕР_1.

Згідно довідки форми №3 від 30.09.2016 року відповідачка зареєстрована в АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, відомості в актовий запис № 3078 від 09.10.2013 р. про батька ОСОБА_5 записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України.

Відповідно до ч.2 ст.127 ЖК України жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.132 ЖК України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач була прийнята на роботу охоронником ДП «Київський автомобільний ремонтний завод» з 12.12.2011 року. ( наказ № 46/к від 12.12.2011), звільнена з 12.03.2012 року за власним бажанням (наказ № 4/к від 12.03.2012 ). (а.с. 91, 105).

Огрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на норми Глави 4 ЖК України щодо користування гуртожитками.

Так, будинок по АДРЕСА_1 набув статусу гуртожитку в порядку, визначеному законом, на підставі Розпорядження Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації №361 від 24 березня 2009 року.

Відповідно до Розпорядження №89 від 12 лютого 2015 року будинок по АДРЕСА_2 виключено з переліку об»єктів, які використовуються під гуртожитки.

Жиле приміщення в будинку відповідачці в порядку, визначеному ст.ст.127, 129 ЖК України, не надавалося.

Таким чином, на правовідносини сторін не поширюються положення статті 132ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів.

Будь-яких доказів, які б спростовували встановлені судом обставини та твердження представника відповідачки, а також надані нею письмові докази, які б відповідали вимогам ст. 57 ЦПК України, представником позивача суду не надано.

В свою чергу твердження представника відповідачки підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі і письмовими.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 9, 124, 125, 127, 128, 129, 131, ч.ч.2,3 ст.132 Житлового кодексу України, ст. ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» до ОСОБА_1, треті особи: Київська військова прокуратура Київського гарнізону, Державний концерн «Укроборонпром» про виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Кушнір С.І.