Справа № 128/3884/16-ц
21 лютого 2017 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
головуючого судді Ганкіної І.А.,
при секретарі Шеванюк О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником в порядку спадкування будинковолодіння № АДРЕСА_1 згідно рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.02.2010 року. У даному будинку він зареєстрований з 1984 року. Раніше цей будинок належав його батькові, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Під час життя батько за проханням родичів зареєстрував в даному будинковолодінні свого онука (племінника позивача) - ОСОБА_2. Для чого це було необхідно позивач не знає, пам'ятає, що це була формальність і якось було пов'язано із строковою військовою службою, яку він тоді проходив. З моменту реєстрації в будинку і до цього часу включно відповідач не з'являвся в даному будинку. Його місце проживання та засоби зв'язку не відомі. Разом з тим, на дану адресу почали приходити листи погрозливого характеру від банківських установ. З їх змісту позивачу стало відомо, що відповідач отримав кілька кредитів і не виконує своїх зобов'язань з повернення позичених коштів. У зв'язку із цим, відносно нього йде процедура стягнення заборгованості. Однак листами справа не закінчується. Нещодавно до позивача приходили представники державної виконавчої служби, які повідомили, що оскільки ОСОБА_2 зареєстрований за цією адресою, вони мають право описати та виставити на продаж майно, яке знаходиться в будинковолодінні позивача, так як гіпотетично воно може бути належним ОСОБА_2 Перевіривши інформацію на сайті судової влади в графі «Інформація щодо стадій розгляду судових справ» позивач знайшов рішення Вінницького районного суду, яким на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто 22 848, 60 гривень заборгованості. Тобто, будучи формально зареєстрованим в будинковолодінні позивача, а по факту ніколи не проживаючи в ньому відповідач отримав кредит і вказав даний будинок як місце свого проживання. Це порушує права позивача як власника будинку. Таким чином відповідач який не проживає і ніколи не проживав за адресою: АДРЕСА_1, втратив право на користування будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік.
В зв'язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, проте подав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої позов підтримує повністю та просить задоволити та розглядати справу у його відсутність, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 до суду не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (зворотні поштові повідомлення).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22.02.2010 року по справі № 2-388/2010, ОСОБА_1 є власником в порядку спадкування будинковолодіння № АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3; рішення суду набуло законної сили 04.03.2010 року (а.с.6-7).
Актом від 08.08.2016 року, затвердженим сільським головою Вінницько-Хутірської сільської ради, підтверджується факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинковолодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не проживає з травня 2004 року та ніколи не проживав, особисті речі, засоби гігієни, що належать ОСОБА_2 в даному житловому будинку відсутні (а.с.8).
Заявами гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5, які проживають в АДРЕСА_1, також підтверджується факт того, що ОСОБА_2 в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 1997 року і по даний час (а.с.9-10).
Відповідно до довідки № 2387 від 08.08.2016 року виданої виконавчим комітетом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 з 2004 року і по даний час не проживає (а.с.11).
Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Зокрема, у відповідності до ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.).
У відповідності до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в зв'язку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача, так як зняття з реєстрації у даному випадку, в зв'язку з наявністю спору між сторонами, може бути вирішено лише виключено шляхом постановлення судового рішення суду.
Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в будинку, що належить ОСОБА_1, яку проігнорував.
Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.
При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
При цьому, суд враховує, що у відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.
В силу ст. ст.71, 72 ЖК України право на користування житлом зберігається на відсутньою особою на протязі 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.
Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Оскільки, судом було встановлено, що відповідач з 2004 року по теперішній час не проживає в будинку належному позивачу та встановлено факт того, що вибув з будинковолодіння по своїй волі та намагання повернутися до будинку не було.
Тому, суд вважає, що необхідність нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг з врахуванням особи відповідача, яка виникає у позивача також слід розцінювати, як обмеження у вільному використанні будинковолодіння. Звуження прав позивача також полягає у тому, що позивач не має можливості самостійно зняти відповідача з реєстрації.
Враховуючи вказане, суд вважає, що позивач довів належними доказами підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування його житловим приміщенням - будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 так як він не проживає в будинку більше шести місяців без поважних причин, тому позов є доведеним та таким, що підлягає до часткового задоволення, оскільки вимога зняття з реєстрації осіб не входить в повноваження суду.
Стягнення судових витрат позивач не вимагає.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позов задоволити частково.
Визнати - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя І.А. Ганкіна