Головуючий у 1-й інстанції Скрипниченко Т.І.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Биліни Т.І.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самовільну забудову,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що на належній їй на праві власності земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 де розташований також належний їй житловий будинок, вона у 2007 році самочинно збудувала житлову прибудову лит.А2-1 до житлового будинку. На її звернення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради повідомило, що прийняття в експлуатацію житлової прибудови на цей час є неможливим. Враховуючи, що вона не порушила жодних будівельних норм та правил при будівництві такої прибудови, проведеним експертним дослідженням при перевірці дотримання норм та правил при будівництві було підтверджено можливість безпечної та надійної експлуатації вказаної прибудови до будинку, просила визнати за нею право власності на це нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 2006 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 що зареєстроване в Маріупольському БТІ 11 квітня 2006 року за №13530796 (а.с.5-6).

На підставі рішення Маріупольської міської ради від 08 квітня 2016 року № 7/6-330 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0633 га (кадастровий НОМЕР_1), яка розташована по АДРЕСА_1 та використовується для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, право власності на землю зареєстроване 18 травня 2016 року за № 14617911 (а.с.14-15, 20-21 ).

На вищезазначеній земельній ділянці позивач самочинно збудувала житлову прибудову літ.А2-1 до житлового будинку, яка згідно висновку експертного дослідження №17 від 18 серпня 2016 року, не протирічить вимогам державних будівельних норм (а.с. 22-45).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не має законних підстав для визнання за позивачем права власності на самочинно збудовану житлову прибудову.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись виходячи з наступного.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п.4 ст.26, ст.27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (п.3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року №146).

Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься у п.3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року №295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Прибудова - це вид реконструкції, при якій збільшується площа забудови житлового будинку шляхом створення нових приміщень, що безпосередньо прилягають до зовнішніх стін будинку.

Таким чином, норма ч.1 ст.376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій №146).

При цьому за змістом ч.1 ст.376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюється на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04 грудня 2013 року №6-130цс13.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо буде встановлено, що це не порушує права інших осіб.

Згідно роз'яснень, викладених в абз.2 п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 "Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)", за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У пункті 12 постанови роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч.2 ст.375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що житлова прибудова не може бути окремим об'єктом права власності, оскільки внаслідок самочинної реконструкції (перебудови) житловий будинок набув нових якісних характеристик, зокрема, мала місце зміна конфігурації, площі та кількості житлових приміщень, втручання у несучі конструкції і улаштування дверних прорізів у капітальних стінах, що підтверджується даними технічного паспорту (а.с.7-13). В результаті таких дій житловий будинок втратив тотожність із тим, на який власником було отримано право власності.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування положень ст.186 ЦК України є слушними, але на правильність висновків суду не впливають.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради № 06-491-01 від 17 серпня 2016 року, прийняття в експлуатацію об'єкта будівництва житлової прибудови літ.А2-1 до житлового будинку АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю Порядку, на даний час є неможливим.

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право, була реконструкція (перебудова) житлового будинку в цілому.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на житлову прибудову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи справу відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, та доводів апеляційного оскарження, на підставі наданих сторонами доказів, колегія суддів апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна