Категорія 48Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2016 року,

встановила:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу.

Посилається на те, що 26 вересня 2013 року він одружився з ОСОБА_3 Проте, жити разом однією сім'єю вони почали набагато раніше. Зокрема з 7 квітня 2013 року вони проживали разом у найманій квартирі за адресою:АДРЕСА_1

04 липня 2013 року вони подали до Вінницького міського відділу РАЦС Вінницького МУЮ спільну заяву про одруження. Проте, їх одруження було зареєстровано лише через місяць, оскільки він їздив на заробітки, а тому вони подавали заяву про відкладення реєстрації шлюбу.

20 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_3 уклала з ПАТ «Укргазбанк» договір кредиту на придбання квартири АДРЕСА_2 вартість якої становила 270046грн. Як зазначає позивач, вони разом внесли перший внесок в сумі 110 000 грн. Залишок суми 160 000 грн. - це кредитні кошти. Також відповідач уклала договір іпотеки квартири, хоча ще не набула на неї права власності, адже свідоцтво на квартиру отримала в листопаді 2013 року.

На даний час між сторонами йде судовий спір стосовно поділу спільного майна. Відповідач не визнає майнових прав позивача, які виникли у нього до укладення шлюбу, адже вважає, що вони жили однією сім'єю без реєстрації ще задовго до укладення шлюбу, вели спільне господарство, всі питання щодо майна вирішували разом. Коштами розпоряджались за взаємною згодою і питання щодо придбання житла вирішували разом.

Просив встановити факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу його ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 з 07 квітня 2013 року по 25 вересня 2013 року включно.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі скаржник позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів переконана, що рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам Закону повністю відповідає.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про шлюб 26.09.2013 року сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини стало «ОСОБА_3», актовий запис № 2606 (а.с.6).

Разом з тим, суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивача про те, що у відповідача не було коштів для інвестування будівництва і вона отримала близько 10 000доларів США у мами позивача, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 25.07.2013 року №А1/72-2/90 ОСОБА_3 на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування, створеного Товариством з обмеженою відповідальністю «ВінІнвестБуд» фонду фінансування будівництва типу «А» забудовником Концерном «Поділля» об'єкту нерухомості за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Бохоники, житловий район «Академічний», 2-й квартал, ж/б №1, затверджених рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ВінІнвестБуд» передає управителю у довірчу власність кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій управителя з управління цими коштами, а управитель приймає кошти на рахунок ФФБ в управління для фінансування спорудження зазначеного у цьому договорі об'єкту будівництва. Вартість об'єкта інвестування на момент підписання договору складає 270 046,00грн. (а.с.66-70).

20.08.2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №757/07/2013/0223, згідно умов якого банк надає позичальнику кредиту в сумі 160 000,00грн. для інвестування в об'єкт будівництва яким є квартира №72 в житловому будинку №1 за адресою: Вінницька область, Вінницький р-н, с. Бохоники, житловий р-н «Академічний», 2-й квартал, шляхом внесення коштів фонду фінансування будівництва типу А відповідно до умов договору № А 1/72-2/90 про участь у фонді фінансування будівництва від 25.07.2013року (а.с.74-77).

Згідно довідки ПАТ «ПлазмаТек» №1082 від11.03.2016року ОСОБА_3 працює на підприємстві ПАТ «ПлазмаТек» на посаді старшого інспектора з кадрів з 14.07.2009 року. Заробітна плата з 01.01.2013 року по 29.02.2016 року складає 138 514,95грн. (а.с.87).

Відповідно до довідки ПАТ «ПлазмаТек» №1084 від 11.03.2016 року ОСОБА_3 отримала позику 25.09.2013 року в сумі 150000,00грн., згідно договору позики №09-25/2013/01 від 25.09.2013року (а.с.88, 89).

Судом першої інстанції допитані свідки, показанням яких суд дав відповідну правову оцінку.

Так, судом критично оцінені показання свідка ОСОБА_6, оскільки вона є матір'ю позивача та зацікавлена в прийняті судового рішення на користь позивача.

Також судом у рішенні викладені узагальнені показання допитаних свідків ОСОБА_7, яка як зазначає суд, позивача знає з 2011 року, оскільки він є товаришем її чоловіка. Сторони познайомились в лютому 2013 року, з якого часу сторони проживали разом їй не відомо.

Згідно показань свідка ОСОБА_8, він є другом позивача, він допомагав перевозити речі ОСОБА_2 до відповідача десь в квітні - березні 2013 року, в квартирі не був і які речі перевозив йому не відомо.

Згідно показань свідка ОСОБА_9, весілля в сторін було в жовтні 2013 року, зі слів позивача йому відомо що позивач разом із відповідачем проживали до весілля, в гостях в них не бував.

Згідно показань свідка ОСОБА_10, вона бачила позивача разом із відповідачем в гостях у бабусі, зі слів матері позивача їй відомо, що вони проживали разом ще до весілля. В гостях в них не була, тому дані показання суд не бере до уваги.

Проте, судом першої інстанції не взяті до уваги показання вище вказаних свідків, оскільки вони не зазначили, що сторони мали спільний бюджет, побут та вели спільне господарство. Крім того, позивач повинен був довести, що саме своєю трудовою та матеріальною участю він приймав участь у придбані спірного майна. Посилання його на те, що він та його матір позичили грошові кошти відповідачу на придбання квартири повинні підтверджуватися письмовими доказами, які позивачем суду не надані, а тому суд не прийняв дані пояснення до уваги.

Також суд дійшов висновку, що надані позивачем фотографії як докази спільного проживання з відповідачем, також не доводять факт, що у вказаний період між ним та ОСОБА_3 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 з липня 2013 року по вересень 2013 року знаходився в АР Крим на роботі, що підтверджується листом ПП ОСОБА_11 та довідкою - характеристикою, згідно яких вбачається, що ОСОБА_2 працював адміністратором атракціонів в с. Коктебель, смт. Приморський, м. Щелкіно в період з 07.07.2013 року по 15.09.2013 року (а.с.60, 61,62,63,64).

Таким чином, відмовляючи в задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не надав суду допустимих доказів, якими б підтвердив факт проживання однією сім'єю із відповідачем у період з 07.04.2013 року по 25.09.2013року.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад законодавства України.

Згідно частини 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно частини 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини 1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбові, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Водночас, згідно з частиною 2 цього Кодексу на майно, що є об'єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період протягом якого було придбано спірне майно.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази, зокрема: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення сторонами спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статей 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, якими б підтвердили факт його проживання однією сім'єю із відповідачем ОСОБА_3 у період з 07.04.2013 року по 25.09.2013 року.

Посилання у апеляційній скарзі що судом не звернута увага на те, що вже в листопаді 2013 року відбулася видача свідоцтва про право власності на квартиру, є безпідставними, оскільки зазначені обставини не мають суттєвого значення для правильного вирішення судом даної справи.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання у скарзі як на доказ проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період подання 4 липня 2013 року до РАЦС ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільної заяви про реєстрацію шлюбу та перебування разом у липні 2013 року на відпочинку у Криму, а також листи інтимного характеру, оскільки відповідач не заперечувала про те, що між ними дійсно були почуття один до одного, однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про їх проживання саме однією сім'єю.

Крім того, особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими і їхні правовідносини регулюються нормами ст. ст. 28-31 СК України, а не ст. 74 СК України.

Колегія суддів переконана, що за таких підстав позовні вимоги ОСОБА_2 щодо існування між сторонами у справі сімейних відносин у вказаний позивачем період, тобто ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, у тому числі і придбання майна в інтересах сім'ї, не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами у справі.

Судом першої інстанції правильно не взяті до уваги показання деяких допитаних судом свідків, оскільки вони не змогли належним чином підтвердити те, що сторони у справі у заначений позивачем період мали спільний бюджет, побут та вели спільне господарство.

Таким чином доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та переконана, що доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі справедливим та законним рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду у даній справі прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірну правову оцінку обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у даній справі підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: