Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Житлово-будівельного кооперативу «Горняк», про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до відповідача - Житлово-будівельного кооперативу «Горняк», за якою просять суд: Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивачі зазначили наступне.

14 липня 1977 року виконавчим комітетом Худлівської сільської ради Ужгородського району зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про що зроблено запис №35. Після реєстрації цього шлюбу ОСОБА_3 змінила своє прізвище на ОСОБА_1.

16 червня 2000 року вказаний шлюб розірвано, у звязку з чим у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області вчинено запис №202.

За час перебування у шлюбі зазначені особи були членами житлово-будівельного кооперативу «Горняк» (далі - Кооператив) та проживали у квартирі № 49 в належному Кооперативі будинку №14 по вул. Бестужева в м. Ужгород.

При цьому, позивачі за спільні кошти сплатили Кооперативу повну вартість цієї Квартиру, викупивши її.

Проте, зареєструвати своє право власності на Квартиру позивачі не можуть з огляду на наступне.

94 серпня 1995 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради народних депутатів Закарпатської області видав ОСОБА_1 свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, на підставі якого він став одноосібним власником згаданої Квартири.

У подальшому, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.04 у справі №2-1549/04, яке набрало законної сили, дане свідоцтво визнано недійсним, оскільки судом було встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1.

Тому, названі обставини у відповідності до приписів ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у справі за цим позовом.

Разом з тим, оригінали будь-яких правовстановлюючих документів на Квартиру у позивачів відсутні.

Відтак, оформлення прав власності позивачів на Квартиру і проведення відповідних дій по реєстрації цих прав є неможливим.

З огляду на виклеєне та у відповідності до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 392 ЦК позивачі вважають, що вправі вимагати захисту своїх невизнаних прав власності на квартиру в судовому порядку шляхом визнання за ними в рівних частках такого права, як на об'єкт спільного сумісного майна подружжя.

Позивачі в судове засідання не прибули, не зважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом повідомлені належним чином, проте надали заяву про розгляд справи без їх участі, за якою підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача також в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином, проте подав заяву за якою просить суд розглянути позовні вимоги без участі представника відповідача та зазначив, що повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення.

Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наданої суду копії довідки Відділу реєстрації актів цивільного стану Ужгородського районного управління юстиції Закарпатської області від 05.04.2004 року, 14 липня 1977 року у виконкомі Худлівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що зроблено актовий запис за № 35. 16 червня 2000 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського районного управління юстиції Закарпатської області зареєстроване розірвання зазначеного шлюбу, запис акта № 202.

Відповідно до довідки Житлово будівельного кооперативу «Горняк» (дата нечитабельна на копії) ОСОБА_1 дійсно проживає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. вартість квартири № 49 станом на 1 січня 1994 року виплачена повністю.

04.08.1995 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів Закарпатської області було видане свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, розташований в м. Ужгороді, по вул. Бестужєва, 14/49, на імя ОСОБА_1 та зареєстроване у встановленому на той час порядку у Бюро технічної інвентаризації за ним в цілому , про що у реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 217 07.08.1995 року було здійснено відповідний запис.

Зазначена інформація також підтверджується довідкою Комунального підприємства «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» від 04.04.2005 року № 3529.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2004 року у справі № 2-1549/04, яке набуло законної сили, було визнано недійсним свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2, видане ОСОБА_1.

При цьому судом було встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 був виданий ордер № 00267 серія ЖК на спірну квартиру з вказівкою про склад сім'ї. Спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбана була під час шлюбу.

Позивачі зазначили, що оригінали будь-яких правовстановлюючих документів на квартиру у них відсутні, відтак, оформлення прав власності позивачів на квартиру і проведення відповідних дій по реєстрації цих прав є неможливим, що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом.

Зазначений спір фактично є спором про реєстрацію прав власності позивачів на квартиру у житлово будівельному кооперативі, оскільки попереднє свідоцтво про право власності на квартиру було скасоване судом, а питання щодо визнання цього житла спільною сумісною власністю подружжя із посилання на відповідні норми Цивільного та Сімейного кодексів України перед судом не ставиться.

Відповідно до ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла. Для вчинення такого викупу немає потреби укладати спеціальний договір. Інститут викупу вперше був запроваджений Законом СРСР "Про власність в СРСР", прийнятим 6 березня 1990 р. і введеним в дію з 1 липня 1990 р., а згодом закріплений у Законі України "Про власність" від 7 лютого 1991 р. Відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Закону, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об'єкта.

Порядок забезпечення громадян жилими приміщеннями в будинках житлово будівельних кооперативів і користування ними визначений главою 5 Житлового кодексу

Відповідно до ст. 141 ЖК Української РСР особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, по рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу.

Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відмову у видачі ордера може бути оскаржено в судовому порядку.

Згідно ст. 145 ЖК Української РСР члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Такого ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім'ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім'ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей.

До членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням. У разі відсутності угоди між членом кооперативу і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені частиною п'ятою статті 144 цього Кодексу.

Як зазначено у ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як зазначено у ч. 1 ст. 10 цього Закону державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з субєктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у звязку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Статтею 18 Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобовязані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Положенням про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) визначені особливості державної реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб або у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу.

Пунктом 80 зазначеного Положення передбачено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в обєкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності кооперативу подаються:

довідка кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі;

технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що діючим законодавством визначений дієвий механізм щодо реєстрації прав власності на обєкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб та у результаті діяльності житлово-будівельного кооперативу. Позивачами суду не доведено належними та допустимими доказами, що квартира за адресою: м. Ужгород, вул. Бестужева, 14, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2004 року у справі № 2-1549/04 зазначене питання по суті не вирішувалося, ним лише було визнано недійсним свідоцтво про право особистої власності на цю квартиру з цих підстав, проте право спільної сумісної власності за кожним із подружжя у відповідності до норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України не визнавалося, тому воно не може мате преюдиційне значення у цій справі.

У разі відсутності спору про поділ квартири між колишнім подружжям на цей час, вони можуть звернутися до відповідача за отриманням довідки кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі та до державного реєстратора у вищезазначеному порядку для проведення відповідної реєстрації прав власності, а у разі відмови у її проведенні оскаржити таке рішення у встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV порядку. У разі ж відсутності згоди між колишнім подружжям відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною проводиться за рішенням суду.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач не визначився із правовою природою заявлених ним позовних вимог, послався лише на загальні норми Цивільного кодексу України про захист права власності. Суду не доведено належними та допустимим доказами, виконання позивачами вищезазначених процедур щодо визнання спільною сумісною власністю спірної квартири та проведення реєстрації прав власності на неї, не надано відповідного обґрунтування підстав звернення до суду з відповідним позовом. Предмет позову взагалі не відповідає нормативним та документальним підставам зазначеним у позові позивачами, відтак у позові слід відмовити повністю.

Витрати із сплати судового збору покласти на позивачів у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 294 ЦПК України, ст. 384 ЦК України, ст..ст. 141, 145, 146 ЖК Української РСР, ст.ст. 2, 10, 18, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Житлово-будівельного кооперативу «Горняк», про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири.

Витрати із сплати судового збору покласти на позивачів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4