У х в а л а

іменем україни

15 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання спільною сумісною власністю майна придбаного за час шлюбу та поділ майна в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок та допоміжні приміщення до нього, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Просив виділити внатурі земельну ділянку площею 0,0744 га та житловий будинок за вказаною адресою, які перебувають у їх з відповідачем спільній сумісній власності.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в період шлюбу разом з відповідачем за спільні кошти придбали житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Правовстановлюючі документи було оформлено на відповідача.

В 2012 року йому стало відомо, що в липні 2010 року шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано за рішенням суду, проте позовну заяву та копію рішення він не отримував. На даний час у нього з відповідачем виник спір відносно майна і згоди про добровільний поділ будинку не досягнуто. Вважає, що має право на 1/2 частину будинку, оскільки він придбаний в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок та допоміжні приміщення до нього, що знаходяться по АДРЕСА_1. Поділено в натурі між сторонами у відповідно до другового варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 17 лютого 2016 року вказаний будинок. Також для ізоляції окремих виділених частин будинку зобов'язано сторони виконати роботи по переплануванню та переобладнанню приміщень. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки в розмірі 22 820 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення Закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний на час набуття сторонами спірного майна.

Відповідно до вимог ст.ст. 70, 71 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

В судовому засіданні було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1999 року по 13 липня 2010 року.

У серпні 2001 року сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0744 га по АДРЕСА_1.

Вказані обставини встановлені судом і не оспорювались сторонами.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В. Маляренко Ю.Г. Іваненко О.В. Ступак