Справа № 305/2214/15-ц
Провадження по справі 2/305/33/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2017 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчука В.Е.

за участю: секретаря - Орос С.Ю.

представника відповідача Шміляк Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 як представника ОСОБА_3 до виконавчого комітету Розтоківської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування на 1/2 частину майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 як представник ОСОБА_3 (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Розтоківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування на ? частину майна. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року громадянина ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_3 року громадянки ОСОБА_6 відкрилася спадщина на все спадкове майно, що належало на праві приватної власності спадкодавцям, чи на яке вони мали право на час своєї смерті, в тому числі на нерухоме майно, яким являється житловий будинок АДРЕСА_1. Дане нерухоме майно належало в рівних частках спадкодавцю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якому вони проживали до дня відкриття спадщини та вважали його своєю власністю. При підготовці документів про оформлення права власності на спадкове майно було з'ясовано, що первинна реєстрація зазначеного будинку, за його власниками, проведена не була. Через відсутність реєстрації Позивач, як спадкоємець першої черги спадкування за законом на ? частину майна після смерті спадкодавців, фактично не має можливості оформити у встановленому законом порядку своє право власності. Зазначає, що після смерті батька - ОСОБА_5, спадщину в розмірі 1/3 частини спадкового майна, прийняла його донька, тобто Позивач, син - він же Відповідач ОСОБА_4, та дружина ОСОБА_6, як особи які вступили в оперативне управління та володіння даним майном. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після її смерті спадкоємцями першої черги спадкування за законом залишилися Позивач ОСОБА_3 та Відповідач ОСОБА_4. За свого життя ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_6 заповітних розпоряджень не вчиняли. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Вважає, що її право на спадщину підлягає захисту в судовому порядку, оскільки за нормами законодавства, що діяло на момент зведення будинку, який є предметом позову, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього житла з додержанням вимог законодавства, тобто законодавством не була передбачена процедура введення в експлуатацію індивідуальних житлових будинків при оформленні права власності, а документом, який засвідчував відповідність закінчених будівництвом житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Будівництво спадкового будинку здійснювалось відповідно до чинного на той час законодавства, на спеціально відведеній для цього земельній ділянці, рік побудови будинку є 1977, а реєстрація його проведена у погосподарській книзі сільської ради. У зв'язку з наведеним просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 з пропорційною площею надвірних та господарських споруд.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, до суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача Шміляк Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги залишила на розсуд суду.

Згідно з повідомленням Розтоківської сільської ради №09 від 15 січня 2016 року та повідомленням відділу РАЦС №539-07.4.26 від 22.03.2016 року Відповідач, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за №31 від ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Клопотань про залучення до участі в справі правонаступників ОСОБА_4 заявлено не було.

Представник Рахівської державної нотаріальної контори для участі в розгляді справи не з'явився, державний нотаріус Пріц О.І. надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, не заперечила щодо задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до положень частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що батьки Позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 10 лютого 1950 року, про що зроблено актовий запис №18 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько Позивача - ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати - ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвами про смерть серії НОМЕР_1 від 23 серпня 2013 року та серії НОМЕР_2 від 06 вересня 2010 року відповідно.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина, по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР (1963 року). Таким чином, для спадкування спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5, слід застосовувати положення ЦК УРСР, а спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_6 - ЦК України.

Так, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Як стверджувала Позивач у своїй позовній заяві, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за свого життя заповітів щодо розпорядження своїм майном не вчиняли, протилежне не було доведено й іншими сторонами, за таких обставин майно, що залишилося після їхньої смерті мало б спадкуватися, відповідно до закону, після смерті ОСОБА_5, на підставі ст.529 ЦК УРСР, а після смерті ОСОБА_6, на підставі ст.ст.1261 ЦК України.

Спадкоємцем майна нині померлого ОСОБА_5, як стверджувала Позивач, були його дружина - ОСОБА_6, син - ОСОБА_4 та сама Позивач - ОСОБА_3, як особи, які вступили в оперативне управління та володіння спадковим майном. Сама ж Позивач, надала довідку Розтоківської сільської ради №168 від 16.08.2013 року, з якої слідує, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5.

Жодних доказів того, чи приймав будь-хто зі спадкоємців ОСОБА_6 спадщини, що залишилася після її смерті, суду не надано, а отже й не встановлено спадкоємців, які відповідно до закону мають право на спадщину.

Звернення Позивача до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування згідно з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії від 14 серпня 2015 року, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в її користь, на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5, який проживав у АДРЕСА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Право власності спадкоємців на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

В судовому засіданні встановлено, що батьки Позивача перебували в шлюбі, під час якого ними було збудовано нерухоме майно: будинковолодіння в селі Розтоки, яке згідно з рішенням виконавчого комітету Розтоківської сільської ради депутатів трудящих №11/27 від 9.06.1977 р. та свідоцтва №7 належало збудувати на відведені земельній ділянці, одноповерховий будинок на 2 кімнати з житловою площею 36,6 кв.м., стіни дерев'яні, покрівля черепиця, надвірні будівлі сарай на відстані 10 м. від житлового будинку, строк початку та закінчення будівництва 1977-1980 рр.

Позивач у позовній заяві ставить вимогу про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку, що являється спадковим майном. Нею ж до позовної заяви додано технічний паспорт на двоповерховий садовий будинок АДРЕСА_1, згідно з яким будинок під літерою А зведений у 2002 році матеріал стін піноблок, дерево, покрівля шифер, площа якого становить 64,68 кв.м., під літерою А1 житловий будинок, збудований у 1973 році, матеріал стін шлакоблок, покрівля шифер, загальна площа 81,27 кв.м., літня кухня збудована у 1980 році стіни шлакоблок, загальна площа 12,6 кв.м., а також інші господарські споруди.

Отже, відповідно до будівельного паспорту за 1977 рік та технічного паспорту, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради 09.04.2015 року, слід зробити висновок, що було здійснено самочинну реконструкцію, перебудову та прибудову до спірного житлового будинку, після чого змінилася його конфігурація, загальна і житлова площа збільшились.

Суд вважає, що спадкодавці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за життя не набули у встановленому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно у тому вигляді, у якому воно існує на сьогодні, а тому підстав для визнання права власності на зазначене майно за спадкоємцями також немає. До вказаних висновків суд прийшов, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно зі ст.ст. 100-102 Цивільного кодексу УРСР, що діяла до 16 грудня 1993 року в особистій або спільній власності громадян (подружжя) міг бути один житловий будинок або його частина. У відповідності до статті 105 УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Отже, в розумінні ст.105 УРСР самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без належно затвердженого проекту, або з істотним відхиленням від нього, або з грубим порушенням будівельних норм і правил, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Таким чином, норма ст.105 ЦК УРСР підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).

Як уже зазначалося, технічний паспорт на садовий будинок АДРЕСА_1 вказує на те, що за зазначеним номером знаходяться два житлові будинки - один побудований у 1973 році, а інший у 2002 році. Отже, на час будівництва (перебудови) зазначених будівель чинний Цивільний кодекс УРСР не передбачав набуття права власності за громадянином на самочинно збудоване нерухоме майно, за таких обставин громадянин ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не міг бути власником такого.

Що стосується матері позивача ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, то суду не було надано жодних доказів того, що вона за свого життя скористалася своїм правом, визначеним частинами 3 та 5 ст.376 ЦК України щодо визнання за нею права власності на самочинно збудоване майно, а отже вона не являлася належним власником будинку, що являється предметом позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають спадкуванню об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Таку ж позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, згідно з п.3.1 якого слідує наступне: якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

У пункті 6 Постанови № 6 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» викладена правова позиція, відповідно до якої право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до ч.8 п.3.2 зазначеного вище листа ВССУ констатував, що задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно за спадкоємцями, яке за життя не належало спадкодавцеві (відсутній правовстановлюючий документ на нерухоме майно на ім'я спадкодавця), суди тим самим суттєво порушували норми матеріального права, фактично визнавали право власності за позивачами без будь-якої правової підстави.

Суд враховує вимоги зазначених вище Постанови Пленуму Верховного Суду України і листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та вважає, що спадкодавець за життя не реалізував своє право на набуття права власності на спірне майно.

Враховуючи зазначені правові позиції, в суду на даний час відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно, що є предметом позову, оскільки майно у тому вигляді, у якому існує на даний час не належало за життя спадкодавцям ОСОБА_5 та ОСОБА_6, останніми за життя належним чином не оформлене спадкове майно, як того вимагає чинне законодавство.

Крім того, відповідно ст. 39 Закону України «Про планування і забудову території» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта. До того ж, пункт 3 частини 1 статті 34 вищезазначеного закону передбачає, що дозвіл на виконання будівельних робіт надається органом державного архітектурно-будівельного контролю.

В судовому засіданні встановлено, що Позивач до органу державного архітектурно-будівельного контролю з питання щодо оформлення права власності на самочинно збудоване майно не зверталася.

Неправильно обраний позивачем спосіб захисту спадкових прав на спадщину, яка відкрилася після смерті батьків, не може бути підставою для задоволення позову про визнання за нею права власності на спадкове майно, з яким вона звернулася до суду.

Суд не повинен заміняти органи, на які покладені обов'язки по видачі дозволів на будівництво, узгодження забудови та узаконення самочинного будівництва, відтак за даних конкретних обставин позов про визнання права власності не може бути задоволений.

Позивач в ході розгляду справи не заявляв про складнощі в отриманні доказів по справі та не подавав клопотання про витребування таких (ч. 1 ст. 137 ЦПК).

Таким чином, суд вважає, що Позивач відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України не виконав обов'язок доказування, не надав доказів визнання за ним права на спадкове майно. Зокрема, нею не надано підтвердження права власності на майно, яке є предметом позову, у спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (виписку із погосподарської книги), а відтак доказів того, що зазначений будинок належить до спадкової маси; не було надано постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6, не надано суду доказів про наявність інших спадкоємців; не надано доказів про відсутність заповітів громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не надано доказів прийняття спадщини Позивачкою після смерті матері. Та, як уже зазначалося вище, мають місце обставини, які не узгоджуються з матеріалами справи: згідно з технічною документацією за адресою АДРЕСА_1 наявні два окремі житлові будинки, один з яких двоповерховий, а не один як зазначалося у позовній заяві та з абсолютно іншою площею, різними роками побудови, Позивач проживала у будинку АДРЕСА_2, а не АДРЕСА_1, що спростовує факт прийняття нею спадщини.

Всі зазначені обставини дають суду беззаперечні підстави для відмови у задоволенні позову.

Судові витрати, у відповідності до ст.88 ЦПК України, слід залишити за Позивачем.

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 131, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до виконавчого комітету Розтоківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Рахівська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції про визнання права власності на 1/2 частину майна відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ємчук В.Е.

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: Ємчук В.Е.