АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, прохаючи зняти арешт з належного йому легкового автомобіля ВАЗ-211040 ЗНГ (2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1) накладений на підставі постанови прокурора Прокуратури Чутівського району від 16 січня 2012 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував на те, що він ніколи не мав статусу обвинуваченого, засудженого, а відтак і цивільного відповідача в кримінальній справі № 111280027, тому до належного йому майна не можуть бути застосовані заходи забезпечення цивільного позову в кримінальній справі. Свою позицію обґрунтував роз`ясненнями, викладеними в у п.п. 1,2 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прохає скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3, представник ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи. Вказує, що позивачем було вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, адже право власності за ним в судовому порядку вже було встановлено, попри це, він позбавлений можливості реально здійснювати вже визнане державою в особі суду своє право власності на автомобіль.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.11.2011року ОСОБА_2 отримав доручення від ОСОБА_4 на експлуатацію та розпорядження легковим автомобілем «ВАЗ-211040 ЗНГ» випуску 2011 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, з метою переходу права власності на вказаний автомобіль (а.с.5).

Згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 37629734 від 03.09.2012 року, Першою Лохвицькою державною нотаріальною конторою заборонено відчужувати все рухоме майно належне ОСОБА_4 на підставі постанови прокурора Гринь Г.Г. прокуратури Чутівського району від 16.01.2012 року(а.с.7-9).

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 11.09.2012 року визнано договір доручення на експлуатацію та розпорядження легковим автомобілем марки «ВАЗ-211040 ЗНГ» випуску 2011 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, посвідчений 16.11.2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. удаваним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «ВАЗ-211040 ЗНГ» випуску 2011 року, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, який зареєстрований в Полтавському ВРЕР 29.03.2011 року. Рішення набрало законної сили 21.09.2012 року (а.с.5-6).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір про належність майна між позивачем та відповідачем відсутній і питання про зняття арешту з майна, накладеного відповідно до норм КПК України, має вирішуватись у порядку кримінального судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Як вже зазначено вище, право власності на автомобіль позивач набув за рішенням суду від 11.09.2012 року, що набрало законної сили 21.09.2012 року.

Колегією суддів було встановлено, що після набуття у власність вказаного автомобіля ОСОБА_2 не перереєстрував право власності на нього з ОСОБА_4 на себе.

До того ж, прокурор наклав арешт на усе рухоме та нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_4 постановою від 16 січня 2012 року, тобто до набуття ОСОБА_2 права власності на автомобіль, що й обумовило правомірність накладення такого арешту на транспортний засіб.

Надалі, постановою Чутівського районного суду Полтавської області від 12 березня 2012 року ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності і кримінальну справу провадженням відносно нього закрито, а цивільний позов прокурора відносно нього закрито. Питання щодо зняття арешту з майна ОСОБА_4 у даній постанові вирішено не було.

В подальшому, прокурор Чутівського району Полтавської області звернувся до суду із заявою про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_4 Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 12 червня 2013 року заяву прокурора було задоволено, знято арешт з нерухомого майна, яке належить ОСОБА_4, який був накладений постановою прокурора Чутівського району Полтавської області від 16.01.2012 року. Питання щодо зняття арешту з арештованого вказаною постановою прокурора рухомого майна у даному провадженні не вирішувалось.

Виходячи зі змісту ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з нормами п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З врахування вище встановлених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем жодними належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, не доведено порушення саме ОСОБА_4 його права на розпорядження належним йому автомобілем через накладення на нього слідчим арешту у кримінальному провадженні відносно відповідача, а також, констатує, що питання про зняття арешту з рухомого майна ОСОБА_4 має бути вирішено в порядку КПК України від 28.12.1960 року (зі змінами та доповненнями).

Як роз'яснено в п.п.1,19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Частина 4 ст. 126 КПК України 1960 року передбачає, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Особа щодо якої здійснюється таке кримінальне провадження може звернутися до слідчого з клопотанням про скасування арешту.

Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту буде вирішуватись суддею при винесені вироку.

З огляду на вищевикладені встановлені обставини у справі та вказані норми КПК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вирішення питання про зняття арешту з майна - автомобіля належного ОСОБА_7, що був накладений слідчим в рамках кримінального провадження відносно відповідача - ОСОБА_4, має вирішуватись виключно за правилами кримінального судочинства уповноваженим органом (особою) в залежності від стадії кримінального процесу.

Колегія суддів дійшла до переконання, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: Л.М. Хіль

Судді: П.С.Абрамов

С.Ю. Мартєв

З оригіналом згідно: Л.М. Хіль