АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/495/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Таратін В. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівГончар Н. І., Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М. М.

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

представника відповідача Вельченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Золотоніського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Золотоніського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 березня 2007 року відповідно до наказу № 65-к від 19 березня 2007 року була прийнята на роботу оператором комп'ютерного набору відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління у порядку переведення з державної виконавчої служби Черкаської області.

Наказом № 4/7 від 19 травня 2015 року вона було звільнено з займаної посади з 25 травня 2015 року за скороченням штату, відповідно до п.1ст.40 КЗпП України. Дане звільнення позивачка вважає незаконним, оскільки вона мала переважне право на залишення на роботі, як одинока мати та як вагітна жінка.

Уточнивши свої позовні вимоги позивачка просила суд поновити строк на звернення до суду. Скасувати наказ Золотоніського міськрайонного управління юстиції №4/7 від 19 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_6 з роботи. Зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області внести відповідні зміни у трудову книжку позивачки щодо незаконності звільнення та поновити на роботі. Стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу у сумі 36659,96 грн. та моральної шкоди в сумі 15000 грн.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 до Золотоніського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_6 з роботи було проведено без порушення норм трудового законодавства. Крім того позивачем не надано суду доказів про поважність причин пропуску нею строку звернення до суду.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується не повністю.

Встановлено, що 19 березня 2007 р. відповідно до наказу № 65-к від 19 березня 2007 року ОСОБА_6 була прийнята на роботу оператором комп'ютерного набору відділу ДВС Золотоніського міськрайонного управління у порядку переведення з державної виконавчої служби Черкаської області.

Наказами Міністерства юстиції України від 26 січня 2015 р. №26/7 «Про затвердження розподілу граничної чисельності працівників територіальних органів юстиції на 01 січня 2015 р.» та від 02 лютого 2015 р. № 33/7 «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів юстиції» затверджено граничну чисельність працівників територіальних органів юстиції Черкаської області. Пунктом 2.3 наказу № 33/7 від 02 лютого 2015 р. було передбачено, що першочергово підлягають скороченню вакантні посади та посади недержавних службовців. Викладене свідчить про те, що у Золотоніському міськрайонному управлінні юстиції мало місце скорочення штату працівників за рахунок недержавних службовців.

Позивачка на той час працювала оператором компютерного набору відділу ДВС Золотоніського МРУЮ і її посада не відносилася до категорії державних службовців. 23 березня 2015 року її було повідомлено про скорочення займаної нею посади.

На час винесення наведених наказів ОСОБА_6 працювала оператором комп'ютерного набору відділу ДВС Золотоніського МРУЮ і її посада не відносилася до категорії державних службовців.

23 березня 2015 р. ОСОБА_6, відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України було повідомлено про скорочення займаної нею посади, що стверджується наявним в матеріалах справи попередженням з особистим підписом позивача. Цього ж дня її було ознайомлено і наказом Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 02 березня 2015 р. № 316/к, про що свідчить її власноручний підпис.

Згідно листа Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 06.04.2016 р. за № 10-13/1440 профспілкова організація органів юстиції Черкаської області не зареєстрована.

Судом встановлено, що за штатним розписом відділу ДВС Золотоніського МРУЮ передбачено лише одну посаду оператора комп'ютерного набору, яку займала ОСОБА_6 На час скорочення вона мала вищу економічну освіту, інших посад з відповідною кваліфікацією штатним розписом управління юстиції не передбачено.

Також судом встановлено, що на час звільнення з роботи позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19.07.2008 р., що стверджується ксерокопією паспорта громадянина України та довідкою про склад сім'ї та мала на утриманні двох дітей.

Наказом № 4/7 від 19 травня 2015 року ОСОБА_6 було звільнено з займаної посади з 25 травня 2015 року за скороченням штату, відповідно до п.1ст.40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення з роботи з роботи незаконним з підстав перебування працівника на час звільнення з роботи в стані вагітності та те, що ОСОБА_6 являється одинокою матір'ю, позивачка 10 травня 2016 року звернулась до суду з позовом про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позивач не надала суду належних письмових доказів того, що вона надала відділу кадрів Головного територіального управління юстиції у Черкаській області або Золотоніському міськрайонному управлінню юстиції офіційні медичні довідки про свою вагітність, які б могли бути враховані роботодавцем при вирішенні питання щодо її звільнення.

ОСОБА_6 не зазначила про свою вагітність і при ознайомленні з наказом N 4/7 від 19 травня 2015 р. Дані обставини були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову.

Статтями 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 3 статт1 187 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

За даними ультразвукового дослідження від 03.06.2015 року у ОСОБА_6 виявлено 12 тижнів вагітності (а.с. 15). Таким чином, дана вагітність мала місце у позивачки і на день звільнення, 25 травня 2015 року. Факт вагітності стверджується і іншими медичними дослідженнями, та не заперечується відповідачем.

Таким чином, викладене свідчить про те, що позивачем належних та допустимих доказів про те, що вона у належний спосіб повідомила роботодавця про вагітність, не надано. Однак, наявні в матеріалах справи медичні документи свідчать про те, що на час звільнення з роботи позивач дійсно була вагітна, про що усно повідомила своє керівництво та мала право користуватись гарантіями для даної категорії жінок, визначеними трудовим законодавством.

При цьому для застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи. Застосування даної норми не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача, як на одну з причин незаконного звільнення на те, що вона є одинокою матір'ю.

Пункт 5 ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. Тобто до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).

Проте зазначене визначення терміна «одинока мати» застосовується тільки для надання пільг і гарантій, встановлених трудовим законодавством щодо відпусток.

Таким чином, звільнення ОСОБА_6 з роботи за ініціативою адміністрації в період вагітності є грубим порушенням трудового законодавства, чим порушено право позивачки на працю і порушене право підлягає до відновлення.

Підставою відмови у позові став, на думку судів першої інстанції, є відсутність порушення трудових прав позивачки при звільненні з роботи та сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем та заявлено позивну вимогу про поновлення строку на звернення до суду.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких повивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Загальні правила про позовну давність передбачені ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про застосування наслідків її спливу зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Встановивши, що позивачка 19 травня 2015 року дізналася про звільнення, а 25 травня 2015 року отримала трудову книжку, проте з позовом про поновлення на роботі звернулась лише 30.05.2016 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про пропуск позивачкою строку звернення до суду без поважних причин.

Враховуючи те, що позивачка звернулась з позовом про поновлення строку на звернення до суду, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди лише через рік після звільнення з роботи через тривалий час, в травні 2016 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пропущення позивачкою строку звернення до суду без поважних причин та відсутністю правових підстав на поновлення строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Доводи ОСОБА_6 що після звільнення з роботи вона не змогла своєчасно звернутись до суду так як перебувала у депресивному стані, хворіла, була морально та фізично виснаженою, а тому не змогла своєчасно звернутись до суду за захистом своїх порушених прав є безпідставними, так як в липні 2015 року, через два місяці після звільнення з роботи вона вже зверталась до суду за захистом своїх порушених прав, але у зв'язку з неправильним визначенням відповідача по справі у позові її було відмовлено, що на заважало позивачці через свого представника брати участь в розгляді справи в суду першої та апеляційної інстанції на протязі дев'яти місяців.

Крім того, рішення суду апеляційної інстанції від 13 квітня 2016 року було вручено представнику позивача ОСОБА_10 20 квітня 2016 року (а.с.9), а до суду першої інстанції з новим позовом до належного відповідача ОСОБА_6 звернулась лише 30 травня 2016 року, знову ж таки з пропуском місячного строку. Належних та допустимих доказів поважності пропуску строку повторно звернення до суду позивачкою не надано.

Тому доводи ОСОБА_6 про поважність пропуску строку звернення до суду та вимогу про поновлення строку звернення до суду судом першої інстанції обґрунтовано визнано безпідставними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до зміни, з виключенням з мотивувальної частини рішення висновків суду першої інстанції про відсутність порушеного права ОСОБА_6 при її звільненні з роботи за ініціативою адміністрації в період вагітності працівника, та відмови в позові про поновлення строку на звернення до суду та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за пропуском строків позовної давності.

Інші доводи апелянта також перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316, ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року задоволити частково, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_6 відмовити в поновленні строку звернення до суду та відмовити в задоволенні позовних вимог про поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після його проголошення, але може бути оскаржене до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :