У Х В А Л А

3 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ боргів подружжя та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 4 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року залишив без змін.

У січні 2017 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 березня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини четвертої статті 65 СК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 надала ухвалу Верховного Суду України від 19 травня 2010 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року, 13 листопада 2013 року, 1 червня 2016 року та постанови Верховного Суду України від 19 червня 2013 року (справа № 6-55цс13) і 14 вересня 2016 року (справа № 6-539цс16).

Водночас заявниця просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску, оскільки копію оскаржуваної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року вона отримала лише 20 жовтня 2016 року.

Відповідно до частин першої та третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання, на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову. При цьому, суд виходив із недоведеності позивачкою факту витрачання коштів, взятих за договором позики у своїх дітей, в інтересах сім'ї, в тому числі і на придбання квартири та проведення в ній ремонтних робіт.

У наданих для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 19 травня 2010 року, постановленій ним як судом касаційної інстанції, та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року суд касаційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України скасував рішення судів попередніх інстанцій, справи направив на новий судовий розгляд.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 1 червня 2016 року погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які встановивши, що кошти отримані за договором позики, використані в інтересах сім'ї для будівництва будинку, яке проводилося сторонами у період їх перебування у шлюбі, тому це майно набуло статусу спільного майна подружжя, дійшли висновку про задоволення позову про поділ майна подружжя, визнання солідарним обов'язку за договором позики та часткове стягнення боргу за вказаним договором.

В ухвалі від 13 листопада 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про стягнення грошової компенсації половини вартості сплаченого кредиту. При цьому, суд виходив з того, що кредитний договір створив обов'язки щодо повернення кредиту як для чоловіка, так і для дружини, тому половина сплаченої позивачем вартості кредиту підлягає стягненню з відповідача.

Отже, у судових рішеннях, наданих заявницею на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постановах Верховного Суду України від 19 червня 2013 року (справа № 6-55цс13) та 14 вересня 2016 року (справа № 6-539цс16) викладено правовий висновок в якому зазначено, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. При цьому, у справах, які переглядались, судом установлено, що договори кредиту та позики укладено одним із подружжя в інтересах сім'ї, тому такі договори створили обов'язок щодо повернення боргів як для чоловіків, так і для дружин.

Висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 19 червня 2013 року (справа № 6-55цс13) та 14 вересня 2016 року (справа № 6-539цс16), не суперечать висновку, зробленому судом касаційної інстанції в ухвалі, про перегляд якої подано заяву.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 березня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ боргів подружжя та стягнення коштів, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 вересня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 4 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко