РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/17497/15-ц

Провадження № 2/638/1954/17

19.09.2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шульзі К. І.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_2., ОСОБА_3

з участю відповідача ОСОБА_4

з участю представника відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_4про стягнення заборгованості. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.04.2006 року між ОСОБА_8 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML700/451/2006. У відповідності до умов кредитного договору банк надав ОСОБА_8 кредит у розмірі 13500, 00 доларів США на купівлю нерухомого майна строком до 14.04.2021 року, а ОСОБА_8 зобов'язалась повернути банку суму отриманого кредиту та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. В подальшому, за згодою сторін, вносились зміни до кредитного договору, шляхом укладення 16.03.2009 року додаткового договору №ML700/451/2006/1. Банк виконав зобов'язання, передбачені кредитним договором та надав ОСОБА_8 кредитні кошти згідно кредитної заявки від 14.04.2006 року. ОСОБА_8 порушила стоки оплати передбачених кредитним договором платежів, у результаті чого виникла прострочення заборгованість. 16.05.2015 року позивачем на адресу ОСОБА_8 направлено досудову вимогу вих. №22-2/873556 від 12.05.2015 року із вимогою про дострокове погашення боргових зобов'язань, яка у встановлений строк не виконана (лист повернувся відправнику із відміткою «за закінченням терміну зберігання». 14.04.2006 року в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SML-700/451/2006, за умовами якого ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань, кредитор має право звернутися до ОСОБА_4 із вимогою про виконання боргових зобов'язань у повному обсязі чи в частині. 25.09.2015 року позивачем на адресу ОСОБА_4 направлено вимогу про дострокове погашення боргових зобов'язань, яка у встановлений строк не виконана. Станом на 11.09.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 5899,33 доларів США, з яких: 5550,00 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту; 349, 33 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17.02.2015 р. по 10.09.2015 р. Просить суд позов задовольнити, стягнути заборгованість за договором.

Представник позивача - Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - ОСОБА_3 в останньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Представники відповідача - ОСОБА_4 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити у їх задоволенні. Згідно наданої «правової позиції», представники відповідачів наголошують, що з наданих документів неможливо встановити ані момент порушення основного зобов'язання, ані обсяг коштів, які було внесено ОСОБА_8 на виконання вищевказаного договору, не зрозуміло хто саме надав роздруківки і завірив їх, чим мала право ця особа від імені фінустанови вчиняти такі дії. Також вказують, що з наявних документів випливає, що рахунок НОМЕР_3 відкрито за ініціативою працівників банку, і жодного договору з позичальником не укладалось, не надано доказів видачі вказаного кредиту, відповідачам не було роз'яснено сукупну вартість кредиту. Окрім того, із наявних матеріалів справи вбачається, що з 17.02.2015 року ОСОБА_8 припинила виконувати зобов'язання за кредитним договором, з даної дати починається перебіг строку позовної давності та строку на пред'явлення претензій поручителю стягувачем. Враховуючи, що позов подано після спливу шестимісячного терміну, договір поруки та право вимоги до поручителя припинили свою дію.

Відповідач ОСОБА_8 в жодне судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала.

Суд, дослідивши доводи представника позивача, представників відповідача ОСОБА_4, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено матеріалами справи, 14.04.2006 року між ОСОБА_8 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №ML700/451/2006. (а. с. 6-9).

У відповідності до умов кредитного договору №ML700/451/2006 від 14.04.2006 року банк надав позичальнику кредит у розмірі 13500, 00 доларів США на купівлю нерухомого майна строком до 14.04.2021 року, а позичальник зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором.

В подальшому, за згодою сторін, вносились зміни до кредитного договору, шляхом укладення 16.03.2009 року додаткового договору №ML700/451/2006/1 до кредитного договору ML700/451/2006 від 14.04.2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_8 (а. с. 10).

Банк виконав зобов'язання, визначені кредитним договором та надав позичальнику ОСОБА_8 кредитні кошти згідно кредитної заявки від 14.04.2006 року (а. с. 13).

14.04.2006 року в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SML-700/451/2006 (а. с. 20).

Окрім того, представником позивача на підтвердження факту укладення кредитного договору та в порядку витребування доказів надано договір №700/991/06 про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб від 14.04.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_8, предметом якого є відкриття банком клієнту поточного рахунку НОМЕР_4 та здійснення його розрахунково-касового обслуговування (а. с. 159-160); додатковий договір №1 від 16.03.2009 року до договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб №700/991/06 від 14.04.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_8 (а. с.161); договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14.04.2006 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 166); договір іпотеки №PML 700/451/2006 від 14.04.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_8 для забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_8 боргових зобов'язань, визначених у статті 2 цього договору, тобто зобов'язань за кредитним договором №ML700/451/2006 від 14.04.2006 року, при цьому предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 162-164); додатковий договір від 18.03.2009 року до договору іпотеки №PML 700/451/2006 від 14.04.2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_8 (а. с. 165); договір добровільного страхування нерухомого майна фізичних осіб на виконання кредитного договору №МL700/451/2006 (а. с. 167-176); договір добровільного страхування ризику втрати права власності та інших майнових прав на виконання кредитного договору №МL700/451/2006 (а. с. 177-185); договір добровільного страхування від нещасних випадків від 14.06.2006 року на виконання кредитного договору №МL700/451/2006 (а. с. 186-193).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленихдоговором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Пунктом 12 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Тобто, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, станом на 11.09.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 5899, 33 доларів США, з яких: 5550,00 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту; 349, 33 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17.02.2015 року по 10.09.2015 року (а. с. 21-22).

З приводу «правової позиції» представників відповідачів щодо фактичного не укладення кредитного договору, строку порушення основного зобов'язання, не роз'яснення сукупної вартості кредиту, спливу позовної давності суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, обравши способом захисту проти позову ПАТ «ОТП Банк» - визнання правочину «неукладеним», відповідач в особі двох своїх представників відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести факт «неукладення» правочину.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (статті 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

На підставі вимог частини 4 статті 202 Цивільного кодексу України, кредитний договір є двостороннім правочином.

Згідно вимог статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Окрім того, за загальним правилом, складовими структури кредитного договору є об'єкт, суб'єкти і зміст кредитного зобов'язання. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір в письмовій формі, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, його підписали, а тому твердження представників відповідача ОСОБА_4 про наявність підстав для визнання договору неукладеним є таким, що не відповідає обставинам справи, суд розцінює його як спосіб самозахисту.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

При вирішенні спору про визнання договору «неукладеним», судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 Цивільного кодексу України. Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 Цивільного кодексу України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються представники відповідача ОСОБА_4 як на підставу для відмови у задоволенні позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору актам законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд відхиляє дану «правову позицію».

Щодо застосування строків позовної давності до позовної вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п'ятою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 Цивільного кодексу України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Враховуючи, що загальний строк позовної давності встановлений у три роки, суд вважає, що позовна вимога Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_4 про стягнення заборгованостізаявлена в межах строку позовної давності, а тому заява представників відповідача ОСОБА_4 про застосування такого строку задоволенню не підлягає.

Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на зазначені вимоги цивільного процесуального закону представники відповідача ОСОБА_4 повинні були подати докази на підтвердження вимоги про застосування строку позовної давності.

Окрім того, у даній справі суд застосовує правову позицію Верховного суду України від 16.11.2016 року по справі №6-2469цс16, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається із позовної заяви та матеріалів, доданих до неї, ОСОБА_8 здійснила останній платіж на виконання своїх зобов'язань 14.04.2015 року (а. с. 21, 46-77).

Так, матеріали даної цивільної справи містять досудову вимогу, адресовану ОСОБА_8 (вих. №22-2/873556 від 12.05.2015 року) (а. с. 14), а також докази відправлення цієї вимоги - штамп «Укрпошти» від 16.05.2015 року на описі вкладення у цінний лист та копія самого конверта (а. с. 15-16).

Згідно правової позиції Верховного суду України у справі №6-1451цс16 від 14.09.2016 року, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Матеріали даної цивільної справи містять досудову вимогу, адресовану ОСОБА_4 (вих. №700-01-85-4-12-4-8/3002 від 25.09.2015 року), а також докази відправлення цієї вимоги - штамп «Укрпошти» від 25.09.2015 року на описі вкладення у цінний лист та фіскальний чек (а. с. 18-19).

Суд відхиляє твердження представників відповідача про те, що за даними офіційного сайту «Укрпошти» дані про відправлення листа ОСОБА_4 відсутні, оскільки на цьому ж сайті міститься пояснення, що інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації.

З огляду на викладене, позовна вимога Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» як до боржника ОСОБА_8, так і до поручителя ОСОБА_4 про стягнення заборгованостізаявлена в межах строку позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, статтями 525, 526, 530, 553, 554, 610, 612, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_8, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (код ЄДРПОУ 1685166, місцезнаходження: м Київ, вул. Жилянська, 43) суму заборгованості за кредитним договором №ML700/451/2006 від 14.04.2006 року в розмірі 5899 (п'ять тисяч вісімсот дев'яносто дев'ять) долари 33 центи США, з яких 5500 (п'ять тисяч п'ятсот) долари США - заборгованість по сплаті кредиту, 349 (триста сорок дев'ять) долари 33 центи США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 17.02.2015 року по 10.09.2015 року.

Стягнути в дольовому порядку з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІН НОМЕР_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (код ЄДРПОУ 1685166, місцезнаходження: м Київ, вул. Жилянська, 43) витрати по сплаті судового збору у розмірі 970 грн. 42 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: