УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Дьоміної О.О., Демяносова М. В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс групп» до ОСОБА_4, Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення грошових коштів в порядку регрессу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс групп» (далі - ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп») звернулося до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточних позовних вимог, просило суд в порядку регресу стягнути з відповідачів на користь товариства в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), 20 780 грн 70 коп.

Позовні вимоги ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп» обґрунтувало тим, що 1 червня 2011 року товариство уклало із ВКФ ТзОВ «Гранд-Авто» Комплексний договір добровільного страхування, яким застраховано автомобіль НОМЕР_1. Строк дії договору до 31 травня 2012 року, сума страхового відшкодування - 171 500 грн. 18 липня 2011 року сталася ДТП, під час якої відбулося зіткнення за участю забезпеченого транспортного засобу «Тоуоtа», д.н.з. НОМЕР_2, і мотоцикла ИЖ-Ю-4к під керуванням ОСОБА_4 ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_4 30 серпня 2011 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування - 16 064 грн 45 коп., а частину страхового відшкодування в розмірі 4 716 грн 25 коп. було зараховано до несплачених платежів, відповідно до п. 22.15 Договору. Позивач вважає, що вказані понесені ним збитки, спричинені внаслідок ДТП, повинні бути відшкодовані в порядку регресу винною особою, а тому товариство і звернулося до суду із вказаним позовом.

Справа слухалася судами неодноразово.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп» в порядку регресу матеріальну шкоду в розмірі 20 780 грн і 229 грн 40 коп. судового збору.

В задоволенні позовних вимог до Моторно (транспортного) страхового бюро України відмовлено за безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При розгляді справи судами встановлено, що 1 червня 2011 року ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп» і ВКФ ТзОВ «Гранд-Авто» уклали Комплексний договір добровільного страхування транспортного засобу, водія та пасажирів від нещасних випадків. За цим договором було застраховано автомобіль НОМЕР_1. 18 липня 2011 року відповідач ОСОБА_4, керуючи мотоциклом «ИЖ-Ю-4К», д.н. НОМЕР_3, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із застрахованим автомобілем НОМЕР_1 (довідка про ДТП). Постановою Бердичівського міськрайонного суду від 25 серпня 2011 року він визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 5-9, 21-23). Власником зазначеного мотоцикла був ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (довідка № 8846526 від 26 липня 2011 року). Спадкова справа після його смерті не відкривалась, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а. с. 157, 221). Під час ДТП водій ОСОБА_4 мав при собі посвідчення водія. Про наявність інших документів, що дають право на керування вказаним транспортним засобом, у довідці № 3365 від 26 липня 2004 року не зазначено (а. с. 21). У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив, що керував мотоциклом з усного дозволу родичів покійного.

Встановивши такі обставини, суди дійшли висновків, що позовні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування (в даному випадку позивача), до особи, відповідальної за завдані збитки (в даному випадку ОСОБА_4), про компенсацію таких збитків в порядку регресу, є обґрунтованими у межах фактичних витрат позивача, а саме в розмірі 20 780 грн.

До таких правових висновків, суди дійшли з урахуванням зібраних у справі доказів та норм ст. ст. 993, 1187, 1188, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування».

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування збитків в порядку регресу лише з винної особи, суди виходили з їх доведеності та обґрунтованості.

Звертаючись, до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року, ОСОБА_4 зазначає про помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо покладення саме на нього обов'язку по відшкодуванню в порядку регресу відповідних збитків. Такі доводи заявника ґрунтуються на тому, що він, хоч і є винною особою, що завдала збитків внаслідок використання джерела підвищеної небезпеки, однак у момент ДТП він володів транспортним засобом без достатніх на те правових підстав, що, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України, звільняє його від відповідальності по відшкодуванню збитків, спричинених внаслідок ДТП.

Посилань на незаконність судових рішень у справі в частині висновків про безпідставність позову до Моторно (транспортного) страхового бюро України чи в частині стягнутого судами розміру збитків касаційна скарга не містить.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 є безпідставними у зв'язку з наступним.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснив, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об'єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК України).

В даному випадку ОСОБА_4, як винна особа яка наполягає на неправомірному заволодінні ним транспортним засобом, несе одноособову відповідальність по сплаті позивачеві в прядку регресу грошових коштів, оскільки він є винною особою яка володіла джерелом підвищеної небезпеки під час настання ДТП і відповідальність на власника джерела чи інших осіб не може бути покладена повністю чи частково через смерть власника та відсутність його правонаступників.

Оскільки доводи касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позову не спростовують, то колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 335, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.О. Дьоміна

М.В. Демяносов

Ю.Г. Іваненко