Справа №489/2951/16-ц 31.01.2017 31.01.2017 31.01.2017
Провадження №22-ц/784/220/17
Справа №489/2951/16ц
Провадження № 22ц/784/220/17 Головуючий у 1-ї інстанції Губницький Д.Г.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гавор В.Б.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2016 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_4

про стягнення сум за порушення грошового зобовязання,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення 1 920 грн. 00 коп. 3% річних , 23 219 грн. 33 коп. збитків від інфляції та 31 914грн. 40 коп. пені за невиконання відповідачем грошового зобовязання в сумі 50445грн. 00 коп., стягнутих на її користь на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалено про стягнення на її користь з ОСОБА_4 1 920 грн. 00 коп. 3% річних і 23 219 грн. 33 коп. збитків від інфляції. В решті вимог відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позову та закриття провадження по справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, оскільки у нього перед позивачкою відсутнє грошове зобовязання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 5 вересня 2014 року з ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_2 стягнуто вартість ремонтно-будівельних робіт, необхідних для приведення будинку в належний для проживання стан, в сумі 50 445 грн. 00 коп., та судові витрати.

22 січня 2015 року на підставі судового рішення видано виконавчий лист, який предявлено позивачкою до виконання у лютому 2015 року, та за ним відкрито виконавче провадження.

В межах виконавчого провадження, відповідачем ОСОБА_4 в період з грудня 2015 року по 17 жовтня 2016 року за рішенням суду від 5 вересня 2014року погашені суми, стягнуті з нього на користь позивачки, та витрати, понесені виконавчою службою, у звязку із примусовим виконанням рішення суду (а.с.23-25, 35).

22 листопада 2016 року постановою державного виконавця Інгульського ВДВС міста Миколаєва виконавче провадження закрито, у звязку із повним виконанням рішення суду (а.с.33)

Обґрунтовуючи свою позовну заяву, ОСОБА_2 зазначала про прострочення виконання грошового зобовязання боржником ОСОБА_4, у звязку із тривалим невиконанням ним рішення суду, наслідком чого у відповідності до статті 625 ЦК України є нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних в якості цивільно-правової відповідальності боржника.

Разом з тим, за правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина 5 статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Отже, за рішенням суду у звязку із закінченням дії договору оренди будинку за відсутності підстав для відшкодування власником будинку, зроблених орендарем невідокремлених поліпшень, та повернення речі в непридатному для проживання стані, відповідач ОСОБА_4 як колишній орендар повинен відшкодувати на користь власника позивачки ОСОБА_2 вартість ремонтно-будівельних робіт. Проте відповідач своєчасно не відшкодував позивачці грошові кошти. У звязку із цим застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно (гроші) або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в спосіб, якій передбачений законом.

Але, звертаючись з позовом про застосування до боржника відповідальності за порушення грошового зобовязання у звязку із невиконанням ним рішення суду, з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачка звернулася до суду з позовом не в передбачений законом спосіб, так як не повернення боржником грошей, стягнутих з нього за рішенням суду, не дає підстав для застосування положень саме цієї норми закону.

Тому, установивши такі факти, суд у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин між сторонами та правовою нормою, що підлягає застосуванню й дійшов помилкового висновку, що є підстави для стягнення з відповідача збитків від інфляції та трьох процентів річних у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини, рішення суду в частині задоволення позову підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 збитків від інфляції та трьох процентів річних.

На підставі статті 88 ЦПК України, при ухваленні судового рішення з позивачки на користь відповідача ОСОБА_4 слід стягнути понесені ним витрати в сумі 627 грн. 59 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Підстав для апеляційного перегляду рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не має, враховуючи межі та предмет апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 грудня 2016 року в частині задоволення позову скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення трьох відсотків річних та збитків від інфляції у звязку з порушенням грошового зобовязання - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за розгляд справи у апеляційної інстанції в сумі 627 грн. 59 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді