У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного 04 листопада 2003 року з ОСОБА_9, яка, в свою чергу, отримала це майно у власність від ОСОБА_5 за договором дарування від 30 жовтня 2002 року, належить 14/100 часток домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2. За вказаною адресою без належних правових підстав проживають та зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, чим перешкоджають йому користуватись будинком.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у житловому будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2, та виселити їх без надання іншого жилого приміщення.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Останньою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року в частині задоволення вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком скасовано, провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладення мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Судами встановлено, що за договором від 30 жовтня 2002 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_9 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А, Б, Г», житловою площею 83,26 кв. м та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 434 кв. м.

Згідно з договором дарування від 04 листопада 2003 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_4 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А, Б, Г», житловою площею 93,0 кв. м та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 434 кв. м.

Право власності позивача зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 27 грудня 2012 року.

Відповідачі зареєстровані у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1.

Також встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2013 року, з урахуванням ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2013 року про виправлення описки, по цивільній справі № 523/1202/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 01 червня 2013 року.

При цьому позивач ОСОБА_4 заявив та суд першої інстанції розглядав вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за положеннями ЦК України, а саме ст. ст. 396, 391 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 відчужив позивачу спірне нерухоме майно, тому втратив право користування ним. При цьому ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 є членами сім'ї ОСОБА_5 і їх право користування жилим приміщенням є похідним від права власника, у зв'язку з чим вони також втратили право користування спірним житлом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, апеляційний суд правильно виходив із того, що вже є рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Апеляційний суд в повній мірі виконав вимоги ухвали суду касаційної інстанції від 15 червня 2016 року та постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що предмет позову в даній справі не є тотожним предмету позову в цивільній справі № 523/1202/13-ц висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В. Маляренко