№ 2/521/803/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.

за участю секретаря Корнієнко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого виступає ОСОБА_1, за участю третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати її членом сім'ї ОСОБА_3, померлої 30.01.2014 року, яка була наймачем квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право користування зазначеною квартирою; визнати незаконною бездіяльність Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради щодо невнесення змін до договору найму цієї квартири у частині наймача - з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 та не переоформлення особового рахунку на ім'я ОСОБА_1. Крім того, позивач просить визнати її наймачем квартири АДРЕСА_2 та зобов'язати Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради переоформити особовий рахунок на цю квартиру на її ім'я.

Позов обґрунтований такими обставинами. Позивач постійно з лютого 2013 року проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. До цієї квартири вона вселилася зі згоди її двоюрідної бабусі ОСОБА_3, яка проживала та була зареєстрована у квартирі з 23.07.1958 року. Причиною вселення стала необхідність догляду за бабусею через її похилий вік. Протягом року позивач доглядала ОСОБА_3, допомагала їй вести домашнє господарство. Усіма приміщеннями вони користувалися спільно. 30.01.2014 року ОСОБА_3 померла. Після її смерті позивач продовжує проживати у зазначеній квартирі. Позивач неодноразово зверталася до відповідача із приводу переоформлення особового рахунку на цю квартиру на її ім'я та внесення змін до договору найму цієї квартири у частині наймача. Проте на чисельних прийомах посадові особи райадміністрації відповідали їй відмовами без пояснення причин. У зв'язку з цим позивач звернулася за допомогою до народного депутата України ОСОБА_4, який направив її звернення до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Після цього вона отримала письмову відповідь від відповідача, в якій їй було повідомлено про неможливість вирішення порушеного питання, оскільки позивач не зареєстрована у спірній квартирі. Позивач також зазначила, що спірна квартира була перебудована з сараю власними силами її прабабкою ОСОБА_5 з дозволу виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих. Рішенням виконкому квартиру було взято на баланс місцевих рад та відкрито особовий рахунок на ім'я ОСОБА_6. З моменту побудови приміщення квартири у ній були прописані та проживали лише члени сім'ї позивача. Позивач також звернула увагу, що вона самостійно утримує квартиру, допомоги від батьків не отримує, її місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначена квартира належить рідній бабусі позивача, ОСОБА_7, проте оскільки житлова площа цієї квартири складає 17,5 кв. м та в ній проживає брат позивача, то проживання позивача та її малолітньої дитини там є неможливим. У зв'язку з викладеним позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити, проти зустрічного позову заперечували, подавши також письмові заперечення.

Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради подав до суду зустрічний позов, в якому просив виселити ОСОБА_1 та її малолітнього сина, ОСОБА_8, із самоправно займаного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у спірній квартирі була зареєстрована лише померла ОСОБА_3, письмова згода останньої на вселення позивача не надавалася, місце проживання позивача починаючи з 09.06.1993 року зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, представник відповідача зазначив, що розглянувши питання щодо укладення договору найму спірної квартири, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради запропонувала позивачу надати необхідні документи для розгляду цього питання, чого позивач на момент подання позову не зробила. Крім того, згідно з актом комісії дільниці № 7 КП ЖКС «Черьомушки» від 01.07.2014 року у спірній квартирі проживають невідомі особи, документи на проживання вони не надають. Позивач на квартирному обліку у Малиновському районі м. Одеси не перебуває.

У судовому засіданні представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради проти первісного позову заперечував та просив задовольнити зустрічний позов.

У судовому засіданні представник третьої особи - органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради проти задоволення первісного позову заперечувала, підтримала зустрічний позов, проте пояснень щодо своєї позиції не надала.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2015 року (с. Тополева Ю.В.) судом визнано ОСОБА_1 членом сім'ї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 30 січня 2014 року; визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою № 27 будинку № 10 по пров. Парашутному у м. Одесі; визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_2; зобов'язано Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради переоформити на ім'я ОСОБА_1 особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2; стягнено з Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп; в іншій частині позову відмовлено; зустрічний позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого виступає ОСОБА_1 про виселення без надання іншого приміщення - залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2015 року у справі №521/15060/14-ц залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Своє рішення колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України аргументувала тим, що при вирішенні спору судами нижчих інстанцій неповно встановлено фактичні обставини справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, відповідно до них не повно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу припису ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Так, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України вважає, що в судах нижчих інстанцій не визначено чи носило проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 постійний чи тимчасовий характер, оскільки факт надання допомоги позивачем не може бути підставою для визнання права користування, а зазначене вказує на тимчасовий характер проживання, у звязку з необхідністю догляду ОСОБА_3.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України при мотивуванні свого рішення посилається на зміст п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в якому розяснено, що Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При новому розгляді справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, з урахуванням позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, суд дійшов висновку, що первісний позов належить задовольнити частково, у той час як зустрічний позов не може бути задоволений.

У судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_1, 12.04.1993 р. н., є ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9) ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Окрім того, у позивача є рідний брат ОСОБА_12, 19.11.1990 р. н.

03.03.2002 року мати позивача загинула внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.04.2003 року ОСОБА_11 був позбавлений батьківських прав відносно позивача та її брата.

Згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_9 (мати позивача) її батьком зазначений ОСОБА_13, який помер 22.06.1992 року. Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану батьками ОСОБА_13 були ОСОБА_14 та ОСОБА_14 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) ОСОБА_15.

У ОСОБА_13 (тобто дідуся позивача) також була рідна сестра ОСОБА_3, що підтверджується її копією свідоцтва про народження у матеріалах справи. Таким чином, виходячи з викладеного ОСОБА_3 доводилася позивачу двоюрідною бабусею.

Згідно з паспортними даними починаючи з 09.06.1993 року місце проживання позивача раніше було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначена квартира належить на праві власності рідній бабусі позивача, ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 15.12.2011 року та копією витягу про державну реєстрацію прав. Зазначена квартира є однокімнатної, загальна її площа становить 51,9 кв. м, житлова - 17,5 кв. м.

Позивач фактично проживала у зазначеній квартирі разом із братом та бабусею до лютого 2013 року. З лютого 2013 року ОСОБА_1 постійно проживала разом з ОСОБА_3 однією сімєю, з її згоди, вони разом вели спільне господарство. Проживання позивача з ОСОБА_3 мало постійний характер, і за намірами останньої, позивач повинна була й надалі жити після її смерті в квартирі АДРЕСА_2. Позивач постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, де й проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 до дня смерті останньої, що підтверджується показаннями свідків та копією акту від 18.08.2014 року, складеного сусідами.

Відповідно до копії карточки прописки форми А, ОСОБА_3 проживала та була прописана (зареєстрована) за адресою: АДРЕСА_3, починаючи з 23.07.1958 року. Крім того, згідно з цією карткою свого часу у квартирі за цією адресою були прописані мати, дідусь, рідна бабуся та прабабуся позивача.

Рішенням виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих від 14.04.1960 року № 446 ОСОБА_6 (прабабуся позивача) було дозволено переобладнати сарай у жиле приміщення площею 4,4 х 5 кв. м в будинку . Згідно з рішенням виконкому Іллічівської районної ради депутатів трудящих від 29.05.1970 року № 320, роботи по переобладнанню сараю у жиле приміщення були виконані, у зв'язку з чим ОСОБА_6 просила взяти на баланс місцевих рад зазначене приміщення та відкрити на її ім'я особовий рахунок. Зазначеним рішенням збудоване приміщення по Парашутному провулку № 10 було взято на баланс місцевих рад та відкрито особовий рахунок на ім'я ОСОБА_6, жила площа 37,4 кв. м, з 2-х кімнат, склад сім'ї три особи.

30 січня 2014 року ОСОБА_3 померла у віці 73 роки. Після її смерті позивач продовжує проживати у зазначеній квартирі. 10.07.2014 року позивач народила дитину, ОСОБА_8 (актовий запис № 6800, зроблений 10.07.2014 року Відділом державної РАЦС у місті Одесі реєстраційної служби ОМУЮ). Згідно з копією довідки від 09.04.2014 року позивач, станом на 2014 рік, навчалась на другому курсі денного відділення інституту Одеського національного політехнічного університету.

Після смерті бабусі позивач зверталася до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради із приводу переоформлення особового рахунку на цю квартиру на її ім'я та внесення змін до договору найму цієї квартири у частині наймача, проте її звернення були залишені без задоволення. У зв'язку з цим вона звернулася за допомогою до народного депутата України ОСОБА_4, який направив її звернення до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.

Так, згідно з відповіддю Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.07.2014 року № Л-771 було проведено перевірку фактів, викладених у заяві позивача, яка надійшла на адресу від народного депутата України ОСОБА_4 та зареєстрована 12.06.2014 року стосовно допомоги у житловій ситуації.

У цьому листі зазначається, що згідно акту комісії дільниці № 7 КП ЖКС «Черьомушки» від 01.07.2014 року на теперішній час у квартирі за адресою:м. Одеса, АДРЕСА_4, мешкають невідомі особи, документи на право мешкання не надають; особовий рахунок на квартиру був зареєстрований на ОСОБА_3, а договір на обслуговування з утримання будинку та прибудинкової території по цій квартирі взагалі не укладався. У зв'язку з цим зазначено, що Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради може бути розглянуто питання щодо надання ОСОБА_1 права проживання у зазначеній квартирі лише за умови дотримання нею положень ЖК УРСР та надання відповідних документів.

Суд звертає увагу, що зазначений акт комісії дільниці № 7 КП ЖКС «Черьомушки» був складений на підставі доручення Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про надання інформації по спірній квартирі, про що свідчить копія службової записки від 02.07.2014 року № 1000-72.

Суд вважає, що зазначені у цьому акті відомості про те, що у спірній квартирі проживають невідомі особи не спростовують факт проживання у цій квартирі ОСОБА_1 разом із малолітньою дитиною, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, суд вважає що спірні відносини між сторонами виникли із приводу визнання права користування квартирою з комунального житлового фонду та зміною укладеного договору найму в частині наймача і переоформлення особового рахунку. Зазначені відносини регулюються главою 2 Житлового кодексу УРСР.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо під час вселення між цими особами, наймачем та членами його сім'ї , які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Позивач вселилася у спірну квартиру як член сім'ї наймача ОСОБА_3, постійно проживала за зазначеною адресою, вела з ОСОБА_3 спільне господарство, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням укладено не було. На підставі викладеного, суд доходить висновку про те, що позивач набула рівного з наймачем права користування спірною квартирою. При цьому суд також враховує, те, що проживання позивача та її новонародженої дитини за адресою місця попередньої реєстрації є неможливим через недостатність норми жилої площі на одну особу та неможливість проживання в одній кімнаті осіб різної статі, старших за дев'ять років, які не є подружжям (ст. ст. 47, 50 ЖК України).

При новому розгляді справи в судовому засіданні допитані в якості свідків ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які підтвердили той факт, що позивач починаючи з лютого 2013 року постійно проживала разом з ОСОБА_3 однією сімєю, вони разом вели спільне господарство. Проживання позивача з ОСОБА_3 мало постійний характер, і за намірами останньої, позивач повинна була й надалі жити після її смерті в її квартирі АДРЕСА_2. Також, свідки підтвердили, що по теперішній час позивач постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, де й проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 до дня смерті останньої.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допитані свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень, їхні свідчення були чіткими та послідовними, джерелом ї походження є власна обізнаність, покази свідків ніким не спростовані тому суд бере їх до уваги як докази по справі, вважає належними та допустимими доказами.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 склалися правовідносини, які мали сталий та постійний характер, метою вселення позивача була не лише необхідність догляду, а також намір постійно проживати, оскільки інші житлові умови у позивача відсутні. Крім того, сама необхідність догляду за бабусею похилого віку не виключає необхідності постійного проживання.

Згідно ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відсутність письмової згоди ОСОБА_3 на вселення ОСОБА_1, передбаченої ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР, пояснюється тим, що дана стаття регламентує надання письмової згоди всіх членів сім'ї, які проживають разом з наймачем. В даному випадку, на момент вселення ОСОБА_1 з наймачем, ОСОБА_3, ніхто не проживав, а відповідно не було кому надавати письмової згоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Суд не погоджується з твердженням представника Малиновської районної адміністрації відсутність права користування квартирою № 27 будинку № 10 по пров. Парашутному у м. Одесі у ОСОБА_1 через те, що до ухвалення рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2015 року у справі № 521/15060/14-ц її місце проживання було зареєстровано за іншою адресою.

Згідно ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК УРСР права користування цим приміщенням, а ототожнення факту реєстрації у житловому приміщенні із фактом проживання і повязування факту реєстрації у житловому приміщенні із правом користування ним є неприпустимими.

Таким чином, суд дійшов висновку, що факт реєстрації позивача за іншою адресою носить формальний характер для спірних правовідносин, що виникли, та для вирішення справи по суті значення не має.

Відповідно ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В свою чергу представник відповідача не скористався своїм правом надати докази суду для доведення обставин, які є підставами для задоволення зустрічного позову. А саме, Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради не надано доказів, які підтверджують самоправне зайняття квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_19 та ОСОБА_8.

Таким чином, вимоги позивача щодо визнання її наймачем квартири АДРЕСА_2 та зобов'язання Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради переоформити особовий рахунок на цю квартиру на її ім'я є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Відсутність договору найму та оформленого особового рахунку на ім'я позивача не дозволяє їй укладати договір на обслуговування з утримання будинку та сплачувати за комунальні послуги. У той же час зустрічні позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_8 із самоправно займаного житлового приміщення є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною бездіяльності Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради щодо невнесення змін до договору найму цієї квартири у частині наймача - з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 та не переоформлення особового рахунку на ім'я ОСОБА_1, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, зважаючи на таке. У відповідь на письмове звернення позивача із зазначеного приводу відповідач надіслав лист від 03.07.2014 року № Л-771. Зміст цього листа дозволяє зробити висновок, що він не містить відмову у вчиненні відповідних дій, а лише пропозицію надання відповідних документів для можливості вирішення цього питання. Зважаючи на відсутність затребуваних документів у позивача спір може бути вирішений лише у судовому порядку.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 61, 64, 65, 106 ЖК УРСР, ст. 3 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, 179, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 членом сім'ї ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 30 січня 2014 року.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою № 27 будинку № 10 по пров. Парашутному у м. Одесі.

Визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_2.

Зобов'язати Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради переоформити на ім'я ОСОБА_1 особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Зустрічний позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах та від імені якого виступає ОСОБА_1 про виселення без надання іншого приміщення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГоловуючийОСОБА_20