Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/515/17-ц
Провадження № 2/376/336/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р.

Сквирський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Віговського С.І.,

при секретарі Кропивлянській С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У лютому 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом та в позовній заяві представник позивача вказує, що 23.01.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н про надання кредиту, відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40 % річних від суми заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту ОСОБА_2 керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4 ОСОБА_3 та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором.

Відповідач, ОСОБА_1, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509,526,1054 ЦК України, відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала.

Станом на 31.12.2016 року сума заборгованості по кредиту становить 23 277,28 грн. з яких:

- 745,00 грн. заборгованість за кредитом;

- 17 117,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3830,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 1084,63 грн. штраф (процентна складова).

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк».

З урахуванням наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача 23 277,28 грн. заборгованості за кредитним договором та 1600,00 грн. судових витрат.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, надав письмове клопотання в якому просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, подала до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, а також надала суду письмові заперечення в яких вказала наступне.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23.01.2012 року між ПАТ « КБ «Приватбанк» та Відповідачем було укладено договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 300 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Всупереч положенням ЦК України та умовам Кредитного договору, Відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, тому Позивач звернувся до суду 29.01.2017 року з позовом в якому просить стягнути з Відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 23 277,28 грн.

ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, підписана нею, не може вважатися договором, в розумінні ст. 626 ЦК України. ОСОБА_4 - заяви зводиться до того, що вона лише висловила бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору,

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є видом правочину і для його укладення та чинності сторонами необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України для всякого правочину.

Незважаючи на зазначене, в Анкеті-заяві від 23.01.2012 року є єдина умова (притаманна договору) - це бажаний кредитний ліміт - 3 000 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які є притаманні договору, в даній Анкеті-заяві не вказані.

Посилання Позивача в позовній заяві на те, що підписана Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг а також Тарифами, становлять між нею та банком «Договір» не є належним та допустимим доказом. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджений лише підписом особи.

Наданий позивачем ОСОБА_5 з ОСОБА_3 та Правил надання банківських послуг як і Довідка про умови кредитування нею не підписані та взагалі не містять даних про час їх прийняття.

Виходячи з наведеного ОСОБА_3 не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника, оскільки не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджувати, що саме ці ОСОБА_3 розумів позичальник, підписуючи заяву.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15. Таким чином, відповідачка вражає, що підстави для стягнення з неї коштів відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти».

Отже, законодавець визначає кредит, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком.

Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача не обгрунтовані належними та допустимими доказами.

Оскільки доказів укладення кредитного договору та взагалі надання кредиту позивачем не надано, розрахунок боргу, також є не обгрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне:

по-перше, чому розмір основного боргу складає 745 грн., якщо у позовній заяві визначено розмір кредитного ліміту у 300,00 грн.;

по-друге, не обгрунтованим є розрахунок заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу;

по-третє, штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої (відповідальності) позивач намагається притягнута відповідача, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України, та позиції Верховного Суду України викладеній у Постанові по справі № 6-47цс12 від 31.10.12 року.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості не обгрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги, а також притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення.

Цивільним законодавством визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який називається позовною давністю (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі за текстом - ЦКУ).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ), враховуючи, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором сальдо простроченої заборгованості виникло - 29.02Л 2 року, тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився 29.02.2015 року. Позовна заява подана 29.01.2017 року, тобто фактично через 2 роки з моменту закінчення позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦКУ: «Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові».

Таким чином, на думку відповідача, на даний час, позовна заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не підлягає задоволенню у зв'язку із закінченням позовної давності згідно ч. 4 ст. 267 ЦКУ.

З урахуванням споживчого характеру спірних кредитних правовідносин, судова практика по даній категорій справ щодо застосування позовної давності, конкретизована у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 рору, та у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.13 року.

Крім того, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), при цьому позивач нараховує пеню з 05.05.2012 року.

У звязку із закінченням позовної давності вимоги про стягнення пені та штрафів задоволенню також не підлягають.

На підставі вкладеного відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості.

Також відповідач надала до канцелярії Сквирського районного суду Київської області заяву про застосування позовної давності в якій вказала, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Така правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом України зокрема у постановах № 6-154цс15 від 30.09.2015 року, № 6-698цс15 від 10.06.2015 року, № 6-127цс14 від 22.10.2014 року, № 6-116цс від 06.11.2013 року, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовяковою для всіх судів України.

Згідно наданих позивачем ОСОБА_3 дія картки припинилась 23.01.2013 року.

Крім того, згідно наданого Позивачем розрахунку заборгованості сальдо простроченої заборгованості виникло - 29.02.12 року.

Тобто, Позивач 29.02.2012 року вже дізнався про порушення своїх прав та станом на цю дату в Позивача вже виникло право подати позов про стягнення заборгованості по кредиту та нарахованим процентам.

Проте Позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише 29.01.2017року.

Таким чином, загальний строк позовної давності три роки щодо стягнення заборгованості за кредитом та заборгованості за відсотками, які були нараховані сплинув, а відповідно пропущений строк позовної давності щодо звернення до суду.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Також відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного суду України від 06.11.2013 року у справі №6-116 цс, визначено, що аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

На підставі вищевикладеного відповідач просить суд застосувати позовну давність щодо вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» надав до канцелярії Сквирського районного суду Київської області письмові пояснення щодо заперечення відповідача проти позову та заяви про застосування строку позовної давності в яких вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.01.2012 року ОСОБА_1 (далі - Відповідач) отримала кредит у розмірі 300.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Стосовно форми договору, ознайомлення відповідача з УІП та видачі кредитних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України (далі -ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), якою підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами.

Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби звязку, наприклад електронний.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до розділу 1 Загальних положень ОСОБА_3 та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Позивача (www.privatbank.ua) ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк», керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує ОСОБА_3 та Правила надання банківських послуг (далі - ОСОБА_3 та Правила).

Тобто, Правила та ОСОБА_3 є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку.

Відповідачем 23.01.2012 року було підписано ОСОБА_4 - Заяву про приєднання до ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг..

У даній Анкеті-Заяві від 23.01.2012р. зазначено, що підписавши цю заяву, Відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку www.privatbank.ua, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування.

Окрім цього, зазначено що Відповідачу було надано для ознайомлення ОСОБА_3 та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання.

Згідно до ОСОБА_4 заяви Відповідач зобовязався в подальшому знайомитися зі змінами ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг, Тарифів банку на сайті www.privatbank.ua

Підписавши заяву ОСОБА_2 та клієнт приєднуються і зобовязуються виконувати умови, викладені в ОСОБА_3 та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому.

Отже, враховуючи вищевикладене, Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складають Договір про надання банківських

послуг.

Тобто, в даному випадку зміст договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, ОСОБА_3 надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах.

Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення договору в такій формі чинному законодавству не суперечить.

На підставі вказаної анкети заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом в розмірі 300,00 грн. Встановлення та зміну кредитного ліміту підтверджується довідкою банку.

Факт отримання кредитної картки відповідачем підтверджується фото відповідача з карткою, а також відміткою у відповідному полі ОСОБА_4 заяви.

На підтвердження факту користування кредитними коштами надають виписку по рахунку.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого-до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бух обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

У виписці відображено всі операції по картці.

Як зазначалося вище, Відповідач зобовязався в подальшому ознайомлюватися з Умовами та правилами, Тарифами банку на сайті Банку.

ПАТ КБ «Приватбанк» додав до позовної заяви ОСОБА_3 та правила надання банківських послуг, а також Тарифи з якими було ознайомлено Відповідача, додатково надається наказ про затвердження ОСОБА_3 та правил.

Звертає увагу, що в силу вимог ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладено обов'язок доведення того факту, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, не отримував кредитний ліміт чи не підписував кредитний договір, за невиконання умов якого до нього пред'явлено позов.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, здійсненню особою, яка бере участь у справі, її прав.

Згідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи норму закону та докази, що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобовязання не виконані та кредитором не прийняті. Відповідачем не надано доказів на спростування заборгованості по кредиту чи її розміру.

Стосовно одночасного стягнення пені та штрафу.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним з фундаментальних принципів правових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України, згідно з яким одним із загальних принципів цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності зі ст. 627 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, при укладенні кредитного договору між банком і клієнтом - позичальником дотримується принцип свободи договору. А саме, позичальник є вільним у заключенні даного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, підписуючи кредитний договір він погоджується з усіма умовами, передбаченими кредитним договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Заперечення відповідача, про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Більше того, загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну.

Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидами штрафних санкцій.

У межах одного виду відповідальності можуть застосовуватися різний набір санкцій.

Інакше, наприклад не могли б бути одночасно застосовані штраф та стягнення збитків при залученні до цивільної відповідальності, а також позбавлення волі та конфіскація майна при притягненні до кримінальної відповідальності і т.д., адже вони також пояснювалися б «як відповідальність одного виду за одне й те саме правопорушення».

Тлумачення неможливості одночасного застосування штрафу та пені прямо суперечить установленому законодавцем, який в законах України прямо передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Можливість одночасного застосування штрафу та пені закріплюється також у ст. 14 Закон України «Про державний матеріальний резерв» від 24.01.1997 № 51/97-ВР в ред. від 30.07.2010 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону або із суті відносин сторін, дозволяє здійснити відповідне врегулювання в договорі.

Штраф і пеня мають різне призначення і функції у цивільних правовідносинах.

Штраф - разове покарання, а пеня - покарання, має на меті домогтися як найшвидшого виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Постановою ВСУ № 6-2003цс 15 визначено, що у відповідності до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Основним положенням даної постанови являється саме накладання санкцій за одне правопорушення, а тому не може прийматися до уваги в даному випадку, адже: одночасне стягнення штрафу і пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, а згідно зі статтею 230 ЦК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, штраф і пеня є окремими видами неустойки. Штраф застосовується за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штраф і пеня не є взаємовиключними видами неустойки. Крім того, Цивільний кодекс України не містить обмежень і заборон на одночасне застосування стороною за договором до винної сторони таких штрафних санкцій як штраф і пеня.

Банк встановлює в якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором неустойку як самостійний вид юридичної відповідальності, тобто загальний розмір фінансової санкції за невиконання умов договору.

Юридичною відповідальністю є реалізація санкції норми, відносно правопорушника, покладання на нього офіційного боргу зазнати позбавлення матеріального, фізичного або духовного порядку.

Враховуючи викладене, принцип свободи договору, дає право Банку передбачати в кредитних договорах відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов'язання - у вигляді штрафу, і за несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання - у вигляді пені.

Застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний.

Підсумовуючи вищевикладене, передбачивши зазначені види неустойки в кредитному договорі, ОСОБА_2 не допускає порушення норм статті 61 Конституції України.

Щодо збільшення заборгованості за тілом кредиту.

Згідно п. 1.1.1.52 Уіп ОСОБА_2 короткостроковий кредит, який надається Банком Клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною картою над сумою залишку коштів на його Рахунку в розмірі ліміту кредитування.

Пунктом 2.1.1.12.6. УіП встановлено, що за користування Кредитом і ОСОБА_2 нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів на рік, якщо інше не передбачено.

П. 2.1.1.12.6.3. УіП відсотки за користування Кредитом (кредитним лімітом) і / або ОСОБА_2 нараховуються в дату їх сплати, передбачену п 2.1.1.12.4. і п. 2.1.1.12.5., при цьому відсотки розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок Кредиту та / або ОСОБА_2 кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли Кредит (кредитний ліміт) і / або ОСОБА_2 стають простроченим кредитом.

Згідно до умов договору Відповідач отримала кредитну картку з більш низькою відсотковою ставкою, а саме 1,7 % на місяць, в той же час передбачена Комісія за кредитне обслуговування карти -15.00 грн. в місяць, затверджено наказом № СП-2011-242 від 12.03.2011р.

Із розрахунку заборгованості та виписки по рахунку видно, що Відповідач використала всю суму кредитного ліміту, а тому списання комісії за кредитне обслуговування здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

Згідно з п. 1.1.2.3 ОСОБА_3 та Правил надання банківських послуг, отримання виписок карткового рахунку є обов'язком Клієнта. Неотримання виписки або несвоєчасне отримання не звільняє Держателя від виконання своїх зобов'язань за договором.

Власник зобов'язаний стежити за витратою коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення ОСОБА_2(1.1.2.7).

Відповідальність за погашення заборгованості в тому числі і ОСОБА_2 покладається повністю на Клієнта.

Щодо нарахування відсотків.

Згідно до п. 2.1.1.12.6.3 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг проценти за користування кредитом нараховуються на кожен календарний день за фактично використані в рахунок кредиту та/або овердрафту кошти.

Отже, положеннями кредитного договору передбачено нарахування відсотків саме на фактично використані в рахунок кредиту кошти.

Підписанням анкети-заяви Відповідач підтвердив, що ознайомився та згоден із Умовами та правилами надання банківських послуг.

При цьому, згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Банком на підтвердження своїх позовних вимог надано до суду розрахунок заборгованості за договором.

Відповідачем не надано доказів на спростування заборгованості по кредиту чи її розміру, не наведено контррозрахунку.

Таким чином, твердження відповідача, що розрахунок заборгованості по процентам невірний це лише слова, що не підтвердженні належними доказами по справі.

Стосовно строку позовної давності.

Відповідно до пунктів 2.1. 1.2.11 ОСОБА_3 та правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14 та постанові від 18 червня 2014 року по справі №6-61цс14.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у вищезазначених постановах, які, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за договором б/н від 23.01.2012 року, картка 901881 була надана клієнту 23.01.2012 року зі строком дії до 04/2015, тобто строк дії картки до 30.04.2015 року.

Керуючись правовими позиціями ВСУ які викладені в постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та від 18 червня 2014 року №6-61 цс 14 приходимо до висновку, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦКУ), тобто з 30.04.2015 року.

Банком подано позовну заяву до суду 06.02.2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Більше того відповідно до умов договору, а саме: п. 1.1.7.31 строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, що не суперечить нормам закону, адже згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

На даний час, ОСОБА_1 належним чином свої зобовязання за Договором не виконала, а тому позовні вимоги Банку є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З матеріалів справи вбачається, що 23.01.2012 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н про надання кредиту, відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40 % річних від суми заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також, 23.01.2012 року Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у заяві (зворотня сторона Заяви анкети), а також з заяви вбачається, що ОСОБА_1 була ознайомлена і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, що також підтверджується особистим підписом відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_1 порушила умови укладеного договору.

Станом на 31.12.2016 року сума заборгованості по кредиту становить 23 277,28 грн. з яких:

- 745,00 грн. заборгованість за кредитом;

- 17 117,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3830,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина);

- 1084,63 грн. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 23.01.2012 року.

Поряд з цим, з наданого розрахунку також вбачається, що ОСОБА_1 протягом усього часу з моменту укладання кредитного договору та до моменту звернення банку до суду із цим позовом здійснила часткове погашення кредитної заборгованості, а саме здійснила платіж 12.06.2014 року у сумі 140 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, та сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, письмова форма договору (Заява - анкета), що не суперечить вимогам ст. 202,207 ЦК України внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Факт підписання кредитного договору, а також реальний характер укладеного письмового кредитного договору, свідчить про наявність у відповідачки ОСОБА_1 зобовязань щодо повернення взятих кредитних коштів.

За змістом статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Суд приходить до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» належним чином виконало умови кредитного договору б/н від 23.01.2012 року, а отже заперечення ОСОБА_1 на позовну заяву про стягнення заборгованості та прохання до суду відмовити у задоволенні позовних вимог на увагу суду не заслуговують, оскільки повністю спростовуються матеріалами цивільної справи.

За таких обставин, з урахуванням порушення відповідачкою умов кредитного договору щодо своєчасного і повного погашення заборгованості за кредитним договором, суд вважає позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з останньої 23 277,28 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, то остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до пунктів 2.1. 1.2.11 ОСОБА_3 та правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14 та постанові від 18 червня 2014 року по справі №6-61цс14.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у вищезазначених постановах, які, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Судом встановлено, що згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки за договором б/н від 23.01.2012 року, картка 901881 була надана клієнту ОСОБА_1 23.01.2012 року зі строком дії до 04/2015, тобто строк дії картки до 30.04.2015 року.

Зі штампу вхідної кореспонденції Сквирського районного суду Київської області № 1563/17 вбачається, що позивач звернувся до суду 22.02.2017 року, а тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № PROМ9ВР32F від 29.01.2017 року, він також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 202,207, 256,257,261, 526,530,611,625,1050,1054 ЦК України, ст.ст. 10,60,88,131,212-215,218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: 09030, Київська область, Сквирський район, с. Великополовецьке, вул. Червонопартизанська, будинок 175, НОМЕР_1, ІПН: НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: 49094, м. Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50, ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 277,28 гривень ( двадцять три тисячі двісті сімдесят сім грн. 28 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1600,00 грн. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.І. Віговський