Справа № 161/8815/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Провадження № 22-ц/773/1151/17 Категорія: 19 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Галицька І.П.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника третьої особи ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, третя особа на стороні позивача ОСОБА_6, до Малого підприємства (далі - МП) «Турія», ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 17 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02 листопада 2015 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги нерухомого майна № 1, за яким ОСОБА_6 передала їй своє право вимоги до МП «Турія» двокімнатної квартири загальною площею 66,52 кв. м. під № 5 в семиквартирному житловому будинку по АДРЕСА_1, яке належало їй згідно з договором про пайову участь у будівництві № 3/1 від 24 вересня 2003 року, укладеним з МП «Турія».

ОСОБА_6 надала їй копію декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 17 квітня 2012 року № ВЛ5.

У грудні 2015 року вона звернулася до КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» щодо виготовлення паспорта на вказану квартиру, однак їй було відмовлено у цьому на тій підставі, що подані документи не дають змоги встановити належність квартири.

За ухвалою суду у справі № 161/8815/16-ц КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» провело технічну інвентаризацію спірної квартири і виготовило технічний паспорт на неї, згідно з яким загальна площа квартири становить 68,9 кв. м.

22 травня 2017 року ОСОБА_5 подала заяву про зміну підстав позову, в якій зазначила, що 21 лютого 2017 року її представник звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою про державну реєстрацію за нею права приватної власності на спірну квартиру, проте рішенням від 27 лютого 2017 року державний реєстратор ОСОБА_9 відмовила у вчиненні реєстраційної дії, мотивуючи це тим, що з поданих заявником документів для проведення державної реєстрації неможливо встановити право МП «Турія» на залучення коштів (інвестицій) фізичних та юридичних осіб для здійснення будівництва.

Крім того, 05 грудня 2016 року до неї в судовому порядку пред'явлено позов про виселення із спірної квартири у зв'язку з тим, що замовниками та власниками об'єкта будівництва (житлового будинку) по АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 і ОСОБА_7

Оскільки будівництво вказаного будинку завершилося, що підтверджується поданою замовниками будівництва ОСОБА_8 та ОСОБА_10 декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, яка зареєстрована 17 квітня 2012 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області, то він став об'єктом цивільних правовідносин.

Право МП «Турія» на залучення для будівництва коштів третіх осіб (інвесторів) та перехід у їх власність профінансованих квартир передбачене договором підряду № 1 від 02 листопада 2002 року, укладеним із замовниками будівництва ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Враховуючи викладене, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 липня 2017 року позов задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру за № 5 загальною площею 68,9 кв. м. по вул. Потапова, 10-а в м. Луцьку Волинської області.

Стягнути з МП «Турія», ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5, з кожного, по 1 780 грн. 71 коп. понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_3 просить відхилити позовну заяву ОСОБА_5, покликаючись на недотримання позивачем ОСОБА_5 положень законодавства при оформленні права власності.

В запереченнях представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та представник відповідача МП «Турія» ОСОБА_4 просять відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно з договором про пайову участь у будівництві № 3/1 від 24 вересня 2003 року, укладеним між МП «Турія» як забудовником та ОСОБА_6 як пайовиком, у порядку та на умовах, визначених цим договором, пайовик передає, а забудовник приймає кошти та інші матеріальні цінності для його подальшого залучення у будівництво об'єкта інвестування в будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1. Строк закінчення будівництва і здачі будинку в експлуатацію до 31 грудня 2007 року. Протягом 10-ти днів після закінчення будівництва будинку і здачі його в експлуатацію забудовник зобов'язується передати пайовику у власність упорядковану двокімнатну квартиру загальною площею 66,52 кв. м. № 5. Вартість квартири разом з підвальним приміщенням становить 14 535 доларів США або 77 762,25 грн. (т. 1, а. с. 5-7).

Даний договір у повній мірі відповідає вимогам Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Так, відповідно до вказаного Закону в редакції, що діяла на час укладення договору від 24 вересня 2003 року, інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект (стаття 1).

Суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора (стаття 5).

Розміщення інвестицій у будь-яких об'єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід'ємним правом інвестора і охороняється законом. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів (стаття 7).

Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб'єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається (стаття 9).

Держава гарантує стабільність умов здійснення інвестиційної діяльності, додержання прав і законних інтересів її суб'єктів. Умови договорів, укладених між суб'єктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством (крім податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань ліцензування певних видів господарської діяльності) встановлено умови, що погіршують становище суб'єктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли згоди про зміну умов договору. Державні органи та їх посадові особи не мають права втручатися в діяльність суб'єктів інвестиційної діяльності, крім випадків, коли таке втручання допускається чинним законодавством і здійснюється в межах компетенції цих органів та посадових осіб. Ніхто не має права обмежувати права інвесторів у виборі об'єктів інвестування, за винятком випадків, передбачених цим Законом (стаття 18).

Факт повної оплати ОСОБА_6 вартості проінвестованої нею квартири у визначеному договором порядку підтвердив представник забудовника МП «Турія» (т. 1, а. с. 237).

Крім того, відповідач МП «Турія» повністю визнало позов, подавши суду відповідну заяву (т. 1, а. с. 178-179).

Згідно з декларацією № ВЛ № 5, зареєстрованою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Волинській області 17 квітня 2012 року (далі - Декларація), будівництво семиквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 було закінчено 30 грудня 2008 року, строк введення об'єкта в експлуатацію - квітень 2012 року (т. 1, а. с. 8-10).

Відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, в редакції, що діяла на час реєстрації Декларації, прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до I - III категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі - Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Віднесення спірного будинку до відповідної категорії складності передбачено Державними будівельними нормами В.1.2-14-2009 «Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ» і Державними будівельними нормами A.2.2-3: 2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво».

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, у зв'язку із завершенням будівництва спірного будинку та невиконанням МП «Турія» умов договору на пайову участь у будівництві щодо передачі ним у власність ОСОБА_11 проінвестованої нею квартири, а також - невизнанням її права відповідачем ОСОБА_8 у ОСОБА_11 виникло право вимагати визнання за нею права власності на цей об'єкт нерухомого майна в судовому порядку.

Як вбачається із вищезгаданої Декларації від 17 квітня 2012 року, замовником будівництва 7-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 були відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а генеральним підрядником - МП «Турія».

Відповідно до ч. 1 ст. 353 ЦК Української РСР, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, за договором підряду на капітальне будівництво організація-підрядчик зобов'язується своїми силами і засобами збудувати і здати організації-замовнику передбачений планом об'єкт відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації і у встановлений строк, а замовник зобов'язується надати підрядчику будівельну площадку, передати йому затверджену проектно-кошторисну документацію, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти закінчені будівництвом об'єкти і оплатити їх.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 27 грудня 2001 року № 729 було затверджено проект відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0474 га та надано цю ділянку громадянам ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на умовах оренди на 25 років для будівництва і обслуговування житлового будинку-офісу (т. 1, а. с. 162).

Рішенням Луцької міської ради від 26 липня 2002 року № 2/47 було внесено часткові зміни в п. 2 рішення виконкому міської ради від 27 грудня 2001 року № 729 в частині надання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0474 га на умовах оренди терміном на 25 років для будівництва та обслуговування житлового будинку-офісу і викладено цей пункт в такій редакції: «Надати громадянам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 земельну ділянку на АДРЕСА_1 на умовах оренди терміном на 25 років для будівництва та обслуговування житлового будинку» (т. 1, а. с. 40).

11 червня 2002 року міською інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю ОСОБА_8 і ОСОБА_7 було надано дозвіл № 63 на виконання будівельних робіт з будівництва двоквартирного житлового будинку за вищевказаною адресою (т. 1, а. с. 41).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 371 від 31 жовтня 2005 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 дозволено провести коригування проектної документації будівництва 2-квартирного житлового будинку на 6-квартирний та завершити його будівництво (т. 1, а. с. 39).

02 листопада 2002 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 як замовником з одного боку та МП «Турія» як підрядником з іншого боку був укладений договір підряду № 1, за яким підрядник зобов'язався у строк до кінця 2007 року здійснити роботи, пов'язані з будівництвом 7-квартирного житлового будинку у АДРЕСА_1, 10а, а замовник зобов'язався прийняти й оплатити вказані роботи (п. 1.1. договору). Будівництво здійснюється за рахунок коштів третіх осіб (інвесторів). З метою забезпечення фінансування будівництва підрядник має право залучати кошти третіх осіб (інвесторів) та укладати з ними договори про пайову участь у будівництві (п. 1.3. договору). Сторони домовилися про такий порядок розподілу квартир: замовник набуває право власності на квартиру № 2 площею орієнтовно 80 кв. м. та квартиру № 7 площею орієнтовно 280 кв. м.; квартири №№ 1, 3, 4, 5 та 6 переходять у власність залучених третіх осіб (інвесторів) (п. 1.4. договору). Грошові кошти, сплачені третіми особами (інвесторами) за придбання квартир №№ 1, 3, 4, 5 та 6 зараховуються підряднику в оплату виконаних ним будівельних робіт і на цю суму зменшуються зобов'язання замовника (п. 3.4. договору).

Відповідно до ст. 876 ЦК України, яка діяла на час завершення будівництва і прийняття в експлуатацію спірного будинку, власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Укладеним між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 як замовником з одного боку та МП «Турія» як підрядником з іншого боку договором підряду № 1 від 02 листопада 2002 року якраз передбачено інше, а саме те, що замовник не є власником усього об'єкта будівництва, а лише його частини, тоді як інша частина, зокрема і спірна квартира № 5, переходить у власність інвестора.

Розбіжності у кількості квартир, на спорудження яких замовнику було надано дозвіл на виконання будівельних робіт та коригування проектної документації, не впливає на правильність вирішення спору, оскільки судом на підставі наведених вище доказів достовірно встановлено, що фактично було споруджено 7-квартирний житловий будинок, передбачений договором підряду, який і був прийнятий в експлуатацію. Тому саме такий будинок після завершення його будівництва став об'єктом цивільних правовідносин.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 та МП «Турія» як суб'єкти інвестиційної діяльності (відповідно інвестор та забудовник) в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльність» уклали між собою і виконали договір про пайову участь у будівництві, в результаті чого інвестор стала власником двокімнатної квартири № 5 у спорудженому забудовником будинку по АДРЕСА_1. Невизнання права власності ОСОБА_6 на вказаний об'єкт нерухомого майна з боку замовника будівництва ОСОБА_8 не ґрунтується на законі, а тому не може бути прийняте до уваги.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

ОСОБА_6 набула у власність спірну квартиру на підставах, не заборонених законом, а саме - на підставі договору про пайову участь у будівництві, укладеному згідно з вищенаведеними вимогами Закону України «Про інвестиційну діяльність». Це право власності набуте нею правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону і незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом встановлено, що 02 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір № 1 відступлення права вимоги нерухомого майна, за яким ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 своє право вимоги на отримання у власність двокімнатної квартири загальною площею 66,52 кв. м. під № 5 в 7-квартирному житловому будинку в АДРЕСА_1, 10а, яке належить ОСОБА_6 згідно з договором про пайову участь у будівництві № 3/1 від 24 вересня 2003 року (т. 1, а. с. 3).

В цей же день ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було підписано акт приймання передачі права вимоги нерухомого майна, за яким ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_5 прийняла право вимоги і вказану квартиру в натурі (т. 1, а. с. 4).

Отже, в установленому законом порядку право вимоги щодо визнання права власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_5

Передбачені пунктом 3.4.3. договору № 3/1 про пайову участь у будівництві від 24 вересня 2003 року умови про чинність переуступки права вимоги за цим договором на користь третьої особи при наявності письмового повідомлення пайовиком забудовника про переуступку права вимоги і укладення між пайовиком та іншою особою (новим пайовиком) договору про уступку права вимоги не мають правового значення для вирішення справи, оскільки в даному випадку заміна кредитора у зобов'язанні відбулася вже після виконання сторонами вказаного договору, а сама вимога стосується не виконання умов договору, а визнання права власності на спірне майно. При цьому забудовник МП «Турія» як сторона договору не заперечує проти задоволення вказаної вимоги, а її вирішення в судовому порядку обумовлене безпідставним невизнанням замовником будівництва ОСОБА_8 факту набуття ОСОБА_6 спірної квартири у власність.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 30 січня 2017 року, загальна площа двокімнатної квартири № 5 у житловому будинку № 10а по вулиці Потапова в місті Луцьку становить 68,9 кв. м. (т. 1, а. с. 141-142). Тому саме на цю квартиру має бути визнано право власності за позивачем.

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи і наданим сторонами доказам, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не зазначення у договорі № 3/1 на пайову участь у будівництві від 24 вересня 2003 року (а. с. 7-9) номера будинку по вул. Потапова в місті Луцьку, в якому мала бути споруджена квартира № 5, не є підставою для відмови в позові. З досліджених доказів, які наведено вище, судом достовірно встановлено, що спірна квартира знаходиться саме в будинку по АДРЕСА_1 в місті Луцьку, спорудженому МП «Турія» на виконання умов вказаного договору і договору підряду № 1 від 02 листопада 2002 року (т. 1, а. с. 95). З огляду на це відмова державного реєстратора прав на нерухоме майно у державній реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру (т. 1, а. с. 194-195) є безпідставною.

Що стосується розбіжності у кількості квартир, на спорудження яких замовнику було надано дозвіл на виконання будівельних робіт та коригування проектної документації, то оцінка наведеній обставині дана апеляційним судом вище, як і аналіз ст. 876 ЦК України.

Договір підряду № 1 (а не № 3/1, як зазначено в апеляційній скарзі) від 02 листопада 2002 року (т. 1, а. с. 95) не передбачав погодження із замовником переуступки права власності, а навпаки містив положення про те, що замовник набуває право власності на квартиру № 2 площею орієнтовно 80 кв. м. та квартиру № 7 площею орієнтовно 280 кв. м.; квартири №№ 1, 3, 4, 5 та 6 переходять у власність залучених третіх осіб (інвесторів), грошові кошти, сплачені третіми особами (інвесторами) за придбання квартир №№ 1, 3, 4, 5 та 6 зараховуються підряднику в оплату виконаних ним будівельних робіт і на цю суму зменшуються зобов'язання замовника. Отже погодження із замовником набуття права власності інвестора на спірну квартиру, як і переуступка цього права не вимагалися.

Судом надана правова оцінка згаданого договору підряду від 02 листопада 2002 року. Вимога про визнання його недійсним в межах даної цивільної справи не заявлялася і судом не вирішувалася. Тому клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої і технічної експертизи цього договору не підлягало задоволенню.

Більше того, рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_8 до МП «Турія» та ОСОБА_12 про визнання договору підряду недійсним в задоволенні позову відмовлено (т. 1, а. с. 245-250).

В чому позивач ОСОБА_5 не дотрималася положень Законів України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 і яким чином це вплинуло на правильність вирішення спору, представник відповідача не зазначив.

Інших доводів на спростування висновків суду в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином, визначених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено. Рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Це рішення відповідає принципу верховенства права та закріпленим у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України основним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності і розумності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 17 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді