Справа № 351/95/17
Провадження № 22-ц/779/1334/2017
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Василишин
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Максюти І.О.,

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду від 15 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він позичив останньому 10 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до вересня 2012 року, однак у визначений строк кошти повернуті не були, а тому рішенням Снятинського районного суду від 19 травня 2015 року його позов про повернення позики було задоволено. Крім того, було відкрито виконавче провадження, однак через відсутність майна у боржника рішення суду виконати неможливо.

Вказував, що ухвалою Снятинського районного суду від 26 березня 2015 року було накладено арешт на житловий будинок по вул. Київська, 12 у м. Снятині, який належить ОСОБА_2, проте 18 березня 2015 року ОСОБА_2 відчужив свій житловий будинок та земельну ділянку під будинком своїй дружині ОСОБА_3, однак він продовжує проживати у будинку зі своєю сімєю.

Посилаючись на те, що дії ОСОБА_2 по відчуженню належного йому житлового будинку є умисними та спрямованими на уникнення повернення позики, просив визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 18 березня 2015 року № 461 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_4 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2015 року № 462 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_4

Рішенням Снятинського районного суду від 15 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Знято арешт з житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Київська, буд. 12 в м. Снятині Івано-Франківської області, накладений відповідно до ухвали Снятинського районного суду від 17 січня 2017 року.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідачі та їхні спільні діти до, під час та після нотаріального посвідчення оскаржуваних договорів купівлі-продажу проживали та були зареєстровані в даному житловому будинку, тобто жодних фактичних змін після посвідчення договорів не відбулося.

Крім того, висновок суду про те, що з 2013 року ОСОБА_2 не зареєстрований та не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 є помилковим, оскільки згідно підтвердження органу ДМС від 10 лютого 2017 року вбачається протилежне.

Вказує, що укладення спірних договорів відбулося після його звернення в суд з позовом до ОСОБА_2 про повернення позики, а тому останній, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй колишній дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та не перевірив чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував продавець фактично володіти та користуватися цим майном.

Також судом першої інстанції не було досліджено питання про ухилення ОСОБА_2 від повернення йому позики.

У звязку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6, апеляційну скаргу підтримали по вищенаведених мотивах.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог щодо недійсності договорів купівлі-продажу.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до 13 листопада 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 18 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 житловий будинок, загальною площею 113,2 кв.м. по вул. Київській, 12 у м. Снятині.

Відповідно до п. 3 вказаного договору ціна житлового будинку складає 148 027 грн., ця сума повністю оплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків.

Вартість житлового будинку визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин (п. 4 договору).

Відповідно до п. 12 договору, покупець свідчить, що на день укладення цього правочину вона у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання вищезазначеного житлового будинку, є її особистою власністю.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0730 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Київській, 12 у м. Снятині, кадастровий номер :03:004:0083.

Пунктом 3 вказаного договору продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 36 281грн. Така вартість земельної ділянки визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу будь-кого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні земельні ділянки, за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї ділянки є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків (п. 4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 16 лютого 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_2 суми неповернутої позики в розмірі 343 160,94 грн. та клопотанням про забезпечення позову. Ухвалою суду від 26 березня 2015 року клопотання було задоволено та накладено арешт на житловий будинок по вул. Київській, 12 у м. Снятин.

19 травня 2015 року рішенням суду позов було задоволено та 03 липня 2015 року видано виконавчий лист.

22 липня 2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 351/264/15-ц, виданого Снятинським районним судом 03 липня 2015 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 343 160,94 грн.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Таким чином, визнання договору недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В спірному випадку, як вбачається зі змісту позову ОСОБА_1 вважає, що оскаржуваними договорами порушено його право, оскільки в силу їх укладення майно боржника вибуло з його власності, чим унеможливило виконання рішення щодо повернення позивачу грошового боргу і такий правочин був фіктивним.

Разом з тим, докази того, що на час укладення оскаржуваних договорів, було порушено право ОСОБА_1 на отримання відшкодування за рішенням суду відсутні.

Зокрема, останній у лютому 2015 року звернувся з позовом, а 19 травня 2015 року було винесено рішення суду. Ухвала суду про забезпечення позову накладенням арешту на спірний житловий будинок по вул. Київській, 12 у м. Снятин, була винесена 26 березня 2015 року.

Виконавчий лист було видано 03 липня 2015 року. Тоді як договори між відповідачами були укладені 18 березня 2015 року. Таким чином, відповідач не мав обовязку щодо виконання рішення суду на час їх укладення.

Крім того, як пояснила в засіданні апеляційного суду сторона апелянта, в подальшому заочне рішення суду щодо стягнення із ОСОБА_2 коштів за договором позики за позовом ОСОБА_1 було скасовано і на даний час справа перебуває на розгляді в суді.

В частині доводів апеляції щодо доведення фіктивності договорів, то суд дав їм правильну оцінку, а з огляду на наведене, підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає, оскільки по суті воно правильне.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи також на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

Рішення суду відповідає вимогам закону, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Снятинського районного суду від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча Л.В. Василишин

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_8