Справа № 405/7906/15-ц
Провадження №2/405/199/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Шумейко Ю.В., Береді Я.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 нині АДРЕСА_2 ).

В обґрунтування позову позивач зазначила,що 20 квітня 1985 року вона (позивач) та ОСОБА_6 уклали шлюб, номер актового запису 664. У шлюбі народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 лютого 2001 року шлюб між нею та ОСОБА_6 було розірвано, про що в книзі реєстрації актів розірвання шлюбу у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Кіровограда 27 лютого 2001 року зроблено запис за № 99.

За час шлюбу на ім`я ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 512, була придбана у власність квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею 31,53 кв. м., у тому числі житловою площею 17,5 кв.м.

Договір купівлі-продажу квартири від 01.03.1999 року був зареєстрований Кіровоградським БТІ 11.03.1999 року.

Зазначила, що придбана у шлюбі квартира є об`єктом спільної сумісної власності, співвласниками якої є вона (позивач) та ОСОБА_6 , при цьому поділ квартири в порядку, встановленим Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України між ними не проводився.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, та після його смерті відкрилася спадщина на майно.

Спадкоємцями, які прийняли спадщину є мати ОСОБА_6 - ОСОБА_2 (1/3 частки) та донька померлого ОСОБА_5 (2/3 частки), син померлого ОСОБА_7 відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 .

Спадкова справа заведена приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Потьомкіною І.А. 12.03.2015 року за № 13/2015, зареєстрована у спадковому реєстрі за № 57214777.

До складу спадкового майна входить квартира за АДРЕСА_1 .

21 серпня 2015 року вона (позивач) звернулася до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу з питання видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана у шлюбі на ім`я ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період їхнього з ним зареєстрованого шлюбу в 1999 році.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 серпня 2015 року приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Потьомкіна І.А. відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії була мотивована тим, що свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на квартиру АДРЕСА_1 нотаріусом не може бути видане їй, так як на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 вона не перебувала з ним в зареєстрованому у державному органі реєстрації актів цивільного стану шлюбі і не може надати нотаріусу документ, який посвідчує їх шлюбні відносини.

Також нотаріус зазначила, що за даними архівної довідки, виданої ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» вказана квартира станом на 31.12.2012 року належала ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу від 01.03.1999 року за реєстровим № 512.

Правові підстави вважати, що спадкове майно квартира, оформлена на ім`я ОСОБА_6 , належала йому на момент відкриття спадщини на праві особистої приватної власності- відсутні.

Спадкове майно, на яке спадкоємцями може бути отримано свідоцтво про право на спадщину за законом фактично складається з 1/2 частки квартири, що належала за життя ОСОБА_6 .

Правовстановлюючих документів на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 у неї (позивача) не має, державна реєстрація права власності на її ім`я не здійснювалася.

Після закінчення строку для прийняття спадщини спадкоємці ОСОБА_6 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мають можливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі документів, що є в спадковій справі, а саме на все майно та провести державну реєстрацію права власності на нього.

Перехід права власності на спадкове майно до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 порушить її права, так як припиняє належне їй право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Вважає, що захист її права має бути здійснений шляхом визнання за нею (позивачем) права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Станом на дату звернення з позовом за даними Кіровоградського ООБТІ адреса «місто АДРЕСА_3 АДРЕСА_3 ».

Згідно висновку приватного підприємства «Юридичне бюро технічної інвентаризації «Атріум» оціночна (ринкова) вартість квартири складає 207567 грн., вартість 1/2 частки складає 103 783,50 грн.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Міхальова В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити позивачу в їх задоволенні, зазначивши на обґрунтування заперечень, що 29 липня 1996 року рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було розірвано, при цьому до моменту розірвання шлюбу та після винесення судом рішення, а також на момент укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , позивач та ОСОБА_6 не проживали однією сім`єю, не мали спільних сімейних коштів, не вели спільного господарства, а тому не перебували у шлюбних відносинах.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана померлим ОСОБА_6 після розлучення, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 березня 1999 року.

До 01 березня 1999 року ОСОБА_6 належала на праві особистої власності квартира за адресою: АДРЕСА_4 , в якій він мешкав разом з позивачем ОСОБА_4 Дана квартира була продана, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П. та зареєстровано в реєстрі за №510.

Зазначила, що між ОСОБА_6 та позивачем було досягнуто усної згоди щодо розподілу майна, а саме після продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_6 придбав житло за адресою АДРЕСА_3 , а позивачу ОСОБА_4 була придбана квартира за адресою АДРЕСА_5 .

Таким чином, між ОСОБА_6 та позивачем було попередньо досягнуто згоди щодо розподілу майна під час розгляду справи Ленінським районним судом про розірвання шлюбу, тому спір щодо розподілу майна подружжя був відсутній.

Проте, розлучення позивач зареєструвала лише 27.02.2001 року, тобто вже після того, як померлий ОСОБА_6 придбав спірну квартиру.

При цьому, норму ст.44 Кодексу про шлюб та сім`ю України необхідно розуміти у зв`язку з іншими законодавчими актами України, чинними на момент розірвання шлюбу.

Вважає, що застосування положень статті 44 вищевказаного Кодексу та пункту 76 Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні щодо часу припинення шлюбу, розірваного за рішенням суду, в даному випадку є неприпустимим через те, що вони суперечать статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з того, що спірне майно, як вбачається з наведеного вище, було придбано ОСОБА_6 , в той час коли сторони проживали роздільно, не вели спільного господарства, після фактичного припинення шлюбу в липні 1996 року та утримувалось ОСОБА_6 одноосібно, вважає, що це майно відповідно до ч.2 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України можна визнати таким, що належало ОСОБА_6 на праві особистої власності.

Таким чином, оскільки з 1996 року ОСОБА_6 проживав окремо, вважає доцільним застосувати абз. 3 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, відповідно до якого якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Вважає за необхідне застосування до позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності строків позовної давності, оскільки позивач знала, що з моменту купівлі-продажу (1999 р.) спірної квартири ОСОБА_6 вона належить йому на праві приватної власності, тобто з моменту обізнаності позивача минуло 15 років, а строк позовної давності відповідно до правил, встановлених ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, становить три роки і завершився в березні 2003 року.

Просила застосувати строк позовної давності до позовної заяви ОСОБА_4 про визнання права власності, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши представника позивача ОСОБА_4 адвоката Міхальову В.В. та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обгрунтовавними, грунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Судом встановлено, що 20 квітня 1985 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 уклали шлюб в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 664, після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_9 (а.с. 11, Т.1).

Під час перебування у шлюбі у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 84, Т.1) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 88, зворотній бік, Т.1).

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.07.1996 року по справі №2-1250/96 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, шлюб, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зареєстрований в ОСОБА_10 міськ. ЗАГС 20.04.1985 року, актовий запис №664 було розірвано (а.с.47, Т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 510, вбачається, що ОСОБА_6 продав квартиру за адресою АДРЕСА_4 , яка належала йому на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 лютого 1999 року за № 532 АДРЕСА_6 експедицією №37 та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 23 лютого 1999 року за реєстром № 29549/107 (а.с.48, Т.1).

З копії договору купівлі продажу квартири від 01 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 512, вбачається, що ОСОБА_6 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Квартира розташована на другому поверсі, двоповерхового будинку, та складається з однієї жилої кімнати, загальнокорисною площею 31,53 кв. м., в тому числі житловою площею 17,5 кв. м. (а. с.13, Т.1).

З копії договору купівлі - продажу квартири від 28 липня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Водяницькою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2257, вбачається, що ОСОБА_4 купила квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка складається з трьох кімнат, загальнокорисною площею 50,4 кв. м, у тому числі житловою - 31,9 кв.м. ( а.с. 127, Т.1).

З архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 28.08.2015 року №13172 вбачається, що адреса « АДРЕСА_7 » ( а.с. 16, Т.1).

Судом також відзначається, що постановою Верховної Ради України від 14.07.2016 № 1468-VIII, відповідно до пункту 29 частини першої статті 85 Конституції України, пункту 8 статті 7 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», місто АДРЕСА_2 перейменовано АДРЕСА_8 місто АДРЕСА_2 .

Крім того, встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано, про що 27 лютого 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Кіровограда в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 99, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, яке було видано ОСОБА_4 27.02.2001 року (а. с. 12, Т.1).

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданного повторно 11 березня 2015 року міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 03.03.2015 року складено відповідний актовий запис №605 (а.с. 17, Т.1). Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на майно.

Судом також встановлено з матеріалів спадкової справи, що спадкоємцями, які прийняли спадщину є мати ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (1/3 частки) та донька померлого ОСОБА_5 (2/3 частки), син померлого ОСОБА_7 відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 ( а.с. 66-99, Т.1).

Спадкову справу заведено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Потьомкіною І.А. 12.03.2015 року за № 13/2015 та зареєстровано у спадковому реєстрі за № 57214777 ( а.с. 74, Т.1).

До складу спадкового майна входить квартира за АДРЕСА_1 .

Крім того, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Потьомкіною І.А. відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , з тих підстав, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 вона не перебувала з ним у зареєстрованому у державному органі реєстрації актів цивільного стану шлюбі і не може надати нотаріусу документ, який посвідчує їх шлюбні відносини ( а.с. 20, Т.1).

Позивач ОСОБА_4 , звертаючись до суду з позовом до спадкоємців як на підставу позовних вимоги зазначила про те, що за час шлюбу з ОСОБА_6 , який було розірвано 27 лютого 2001 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 27.02.2001 року зроблено запис за №99, на ім`я ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.03.1999 року, була придбана у власність квартира, що знаходиться у АДРЕСА_3 , яка (квартира), так як була придбана у шлюбі,- є об`єктом спільної сумісної власності, співвласниками якої є вона (позивач) ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також зазначила, що після смерті ОСОБА_6 , вона (позивач) звернулася до приватного нотаріуса з питання видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , разом з тим, приватним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільну майні подружжя, з тих підстав, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 вона не перебувала з ним у зареєстрованому у державному органі реєстрації актів цивільного стану шлюбі і не може надати нотаріусу документ, що посвідчує їх шлюбні відносини.

Зазначила також, що спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мають можливість отримати свідоцтво про право на спадщину на все спірне нерухоме майно та провести державну реєстрацію права власності на нього, при цьому, перехід права власності на спадкове майно до відповідачів, порушить її (позивача) права, так як припиняє її (позивача) право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, що стало підставою для звернення з позовом до суду за їх захистом.

При цьому, судом відзначається, що правовідносини між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виникли та були припинені під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, який встановлював порядок і умови одруження, регулював особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне правове положення закріплене і в ст. 60 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК.

Згідно зі ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, у даному випадку шлюб між позивачем ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було припинено 27 лютого 2001 року, тобто з моменту реєстрації розірвання шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

Крім того, до 01 січня 2004 року, шлюб вважався розірваним з часу, коли б один з подружжя отримав свідоцтво про розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_4 свідоцтво про розірвання шлюбу отримано 27.02.2001 року.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, суд може визнати майно власністю кожного з подружжя, не тільки за умови фактичного припинення шлюбу, але й за умови, що майно було нажито під час роздільного проживання подружжя.

Поряд з цим, із змісту рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.07.1996 року не встановлено припинення між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 шлюбних відносин з 1996 року, а також не встановлено того факту, що сторони з 1996 року проживали окремо ( режим окремого проживання).

Крім того, судом відзначається, що за життя ОСОБА_6 позовних вимог про визнання квартири особистою власністю, нажитою ним під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу з позивачем, - не заявляв; з позовом про встановлення режиму окремого проживання, - до суду не звертався; більш того, дані про те, що договір купівлі-продажу від 01.03.1999 року було укладено під час роздільного проживання подружжя при фактичному припинені шлюбу, матеріали справи, - не містять, і належні докази щодо даних обставин в матеріалах справи, - відсутні.

Більш того, сам факт продажу померлим ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_9 , не є належним доказом на підтвердження того, що у придбанні майна вкладені особисті кошти, що належали померлому.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про наявність будь-яких домовленостей між ОСОБА_4 та померлим ОСОБА_6 щодо досягнення між ними згоди з приводу поділу майна, придбаного за час шлюбних відносин, у зв`язку з чим доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що між позивачем ОСОБА_4 та померлим ОСОБА_6 існувала домовленість з приводу розподілу майна, а саме, що після продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_6 придбав житло за адресою АДРЕСА_3 , а позивачу ОСОБА_4 була придбана квартира за адресою АДРЕСА_5 , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

З огляду на викладене вище, виходячи з положень ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на час придбання об`єкту нерухомості, а також приписів ст. ст. 22, 24, 25, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чиним на момент укладення договору купівлі-продажу, суд приходить до висновку про те, що придбана у шлюбі квартира АДРЕСА_1 ) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, співвласниками якої є позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ст.11 КпШС України, у тих випадках коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши вказані вище обставини, суд вважає, що позивач ОСОБА_4 про порушення свого права дізналася саме після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та після звернення спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в березні 2015 року до нотаріальної контори з заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину, в тому числі і на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що за законом належить позивачу.

При цьому, судом відзначається, що саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Судом також враховано, що позивач ОСОБА_4 звернулася до суду за захистом порушеного права після смерті ОСОБА_6 з позовом не в порядку поділу майна, а з позовом до спадкоємців про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Тому позивачем ОСОБА_4 не пропущено строки звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем ОСОБА_4 при зверненні до суду було сплачено суму судового збору в розмірі 1037 грн. 84 коп., тому понесені нею судові витрати підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в розмірі по 518 грн. 92 коп. з кожного ( 1037 грн. 84 коп. :2 ).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 57-59, 60, 61, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі по 518 грн. 92 коп. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова