АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5269/17 Головуючий 1 інст. Якуша Н.В.
Справа № 640/6130/16-ц Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: відшкодування шкоди
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

секретаря Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 7 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із уточненою в процесі розгляду позовною заявою до відповідача із вимогою про стягнення на його користь матеріального збитку від сплачених комунальних платежів за період його вимушеного не проживання в належній йому частці квартири за адресою: м. Харків, про. Мистецтв, 7/9, кв. 114 за період з 01 серпня 2015 року до 01 вересня 2016 року.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 7 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по квартирній платі у розмірі 3 153 грн. 96 коп. за період з 1 серпня 2015 року по 1 вересня 2016 року. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року рішення апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, всупереч ст.ст. 213, 214 ЦПК України виходив з того, що право на стягнення з ОСОБА_4 понесених позивачем витрат по сплаті квартирної плати підлягає захисту, але не на підставі ст. 1166 ЦК України, а на підставі ст. ст. 22, 322, 323, 360 ЦК України, ст. ст. 20, 32 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», положень Закону України «Про теплопостачання».

Вважає, що якщо суд під час розгляду справи дійшов обґрунтованого висновку про те, що його права порушені відповідачем підлягають захисту на підставі певних норм матеріального права, які не співпадають з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням вимог, це не може бути підставою для відмови в задоволенні позову з формальних причин. Наведення в рішенні визначених судом норм права, які свідчать про необхідність задоволення позову, не можуть розцінюватися як вихід за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження того, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які призвели до витрат позивача на утримання спірного нерухомого майна, відсутні докази наявності винної поведінки відповідача, причинного звязку між його діями та негативними для позивача наслідками. ОСОБА_2 з власної ініціативи здійснював витрати повязані з утриманням власного нерухомого майна, що є його обовязком, унаслідок чого такі витрати не можуть розцінюватися як завдані майнові збитки.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належить на праві власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 (колишня Червонопрапорна) у м. Харкові.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за спільною заявою фактично склався порядок користування спірною квартирою, у якій з 1 січня 2015 року було відкрито додатковий особовий рахунок по сплаті комунальних послуг на імя ОСОБА_2 та додатковий особовий рахунок на імя ОСОБА_4

21 липня 2015 року ОСОБА_4 став перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні належною йому частиною квартири, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року, що набрало законної сили.

Предявляючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що він був позбавлений можливості користуватися квартирою, але відповідно до умов договору та вимог закону мав обовязок зі сплати комунальних платежів, сплативши за період з 1 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року 5 041 грн 88 коп., то відповідно до ст. 1166 ЦК України неправомірними діями відповідача йому було завдано майнові збитки.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть і у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами цивільного процесу - диспозитивності та змагальності - предмет та підставу позову визначає лише позивач.

ОСОБА_2 предявлено позов на підставі положень ст. 1166 ЦК України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний звязок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що предметом доказування у даних правовідносинах з огляду на вимоги ст. 179 ЦПК України, є саме наявність спричиненої шкоди, винність дій відповідача, причинно-наслідковий звязок між шкодою та діями відповідача.

Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, в порушення наведених норм, позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження встановлення того, що відповідачем були вчинені протиправні дії та які саме, що призвели до того, що позивач вимушений був нести витрати на утримання належного майна, як і не надано докази наявності вини у діях відповідача та причинного звязку між діями відповідача та негативними для позивачами наслідками. Позивач з власної ініціативи здійснював витрати, повязані з утриманням нерухомого майна, що є його обовязком, вони не можуть розцінюватись як завдана матеріальна шкода, оскільки не відповідають змісту поняття "матеріальні збитки" в розумінні статей 22, 1166 ЦК України.

Як слідує зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 360 ЦК України зобов'язує співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно ст.ст.20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що позивач сплачував платежі за своїм особистим рахунком, тобто виконував свій обовязок, який передбачений Законом, який не ставить оплату власником житла в залежність від того чи користується він ним фактично.

Судова колегія визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 7 жовтня 2016 року - відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 7 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1