Справа №587/1226/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1240/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 червня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Сумський районний сектор державної міграційної служби України про виселення з житлового приміщення, зобовязання не чинити перешкоди та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А :

15 травня 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що за договором дарування від 21 квітня 2017 року вона набула право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В даній квартирі проживає відповідач ОСОБА_3, яка вселилась в дане житлове приміщення за згодою попереднього власника ОСОБА_6 Вона з родиною мають намір переїхати на постійне місце проживання до спірної квартири, проте відповідач чинить в цьому перешкоди, так як не звільняє в добровільному порядку житлове приміщення та не віддає від нього ключі.

Просить виселити ОСОБА_3 з вищевказаної квартири, зобов'язати не чинити перешкоди та зняти її з реєстрації у вказаній квартирі.

Рішенням Сумського районного суду м. Суми від 07 червня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та знято її з реєстрації у вказаній квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При цьому зазначає, що проживає у спірній квартирі на законних підставах в якості члена сім'ї як попереднього так і теперішнього власника квартири, вона є добросовісним користувачем, який несе одноособово всі витрати на ремонт і утримання квартири, здійснює інші обов'язкові платежі, а відтак на законних підставах проживає в ній. Вказує на те, що ніколи не чинила перешкод у користуванні квартирою. Просить суд врахувати те, що вона не має іншого житла, а позивач має у власності іншу квартиру і 3 житлових будинки. Окрім того зазначає, що виселення є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкод сторонами не оскаржується та відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника ОСОБА_7, які підтримали апеляційну скаргу, позивача та її представника адвоката ОСОБА_8, які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не є членом сім'ї позивача, яка 21 квітня 2017 року набула право власності на квартиру та є єдиним власником. Відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачу її власністю, а тому є всі правові підстави для її виселення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 15 вересня 2016 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб зі ОСОБА_6 (а. с. 5). Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6).

ОСОБА_3 є дочкою чоловіка позивача - ОСОБА_6 від попереднього шлюбу (а. с. 20; 21).

З 21 серпня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в квартирі №8 по вул. Центральна (колишня Супруна), буд. 16 в с. Кияниця Сумського району Сумської області, за згодою власника ОСОБА_6

Згідно договору дарування від 21 квітня 2017 року, ОСОБА_5 набула право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 9). Вказана квартира була подарована позивачу ОСОБА_6

З довідки Кияницької сільської ради Сумського району Сумської області від 17 травня 2017 року слідує, що у спірній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_3 з 21.08.2008 року; її батько ОСОБА_6 з 26.11.2016 року; дружина батька ОСОБА_5 з 28.04.2017 року; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 28.04.2017 року (а. с. 27; 99).

03 травня 2017 року позивачем направлено ОСОБА_3 повідомлення, що вона планує переїхати на постійне місце проживання у спірну квартиру разом зі своїм чоловіком та малолітнім сином, а тому просила в десятиденний термін звільнити квартиру та знятись з реєстрації (а. с. 10).

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, а також ст. 9 ЖК України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

У відповідності до приписів ч. ч. 1, 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином з вказаних норм вбачається, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року, за наслідками розгляду справи №6-158цс14 та від 16 листопада 2016 року, за наслідками розгляду справи №6-709цс16.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, враховуючи те, що у батька відповідача ОСОБА_6, зі згоди якого вона вселилась і проживала в спірній квартирі, припинено право власності на цю квартиру 21 квітня 2017 року, ОСОБА_3 втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона являється членом сім`ї і нового власника квартири є безпідставним, виходячи з наступного.

Як уже зазначалось, до членів сім`ї власника, які маю право користуватися належним їм на праві власності житловим приміщенням, належать подружжя, їх діти, батьки, а також особи, які спільно проживають та повязані спільним побутом.

Тобто, до членів сім`ї ОСОБА_5 відноситься батько відповідача ОСОБА_6, а не сама ОСОБА_3 Крім того в судовому засіданні апеляційного суду відповідачка підтвердила ту обставину, що вона з родиною батька ніколи не проживала та спільного господарства не вела.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У звязку з проживанням ОСОБА_3 у спірній квартирі позивач, позбавлена можливості вільно розпоряджатись належним їй на праві власності майном. Наявність у ОСОБА_5 на праві власності інших житлових приміщень не є підставою для відмови у задоволенні її вимог про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення відповідача. З довідки КП «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що ОСОБА_3 є співвласником іншої квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 102-104).

Таким чином, враховуючи те, що позивач є новим власником спірного житлового приміщення, відповідач не є членом сім`ї ОСОБА_5, вони спільно не проживали, спільним побутом не повязані, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про втрату ОСОБА_3 права користування житловим приміщення.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Тобто, рішення суду про виселення, вже саме по собі є підставою для зняття фізичної особи з відповідного реєстраційного обліку.

Окрім того, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється відповідним виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), а не судом.

Виконавчий комітет Кияницької сільської ради Сумського району Сумської області, який уповноважений здійснювати зняття з реєстраційного обліку, до участі в справі не залучався, спір між ним та позивачем на даний час відсутній.

З урахуванням викладеного, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про зняття з реєстрації підлягає скасуванню, та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308; 313-315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 червня 2017 року в даній справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зняття з реєстрації скасувати та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -