Провадження № 22ц/782/988/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі

головуючого - Луганської В.М.,

суддів Авалян Н.М., Коротенка Є.В.

за участю секретаря: Попової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання" на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання" про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Сєвєродонецького заводу хімічного нестандартизованого обладнання» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки, в обґрунтовування позовних вимог вказав, що в період з 12 вересня 2011 року по 09 серпня 2012 року він працював у відповідача спочатку на посаді начальника служби безпеки, а потім на посаді заступника директора з якості. Після звільнення з роботи 09 серпня 2012 року в порушення вимог ст.47 та 116 Кодексу законів про працю України відповідач не виплатив йому в день звільнення заробітну плату за червень, липень, серпень 2012 року, компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2011-2012 роки. Його неодноразові усні звернення до керівництва підприємства з проханням провести розрахунок не були задоволені. 07.03.2013 року він звернувся до керівництва підприємства з письмовим проханням провести розрахунок по заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2011-2012 роки, однак його вимоги було проігноровано. Внаслідок сімейних обставин, а потім і у зв'язку з військовими подіями на території Луганської області він не мав змоги продовжити вирішувати питання виплати заборгованості по заробітній платі. 03 серпня 2015 року позивач письмово звернувся до керівника підприємства з вимогою виплатити всі суми. Але і ця законна вимога також залишилася і без задоволення і без відповіді. З огляду на цю обставину з метою захисту порушених прав, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права. Позивач посилається, що він має право на отримання відповідно ст.1 та 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Позивач також посилається на те, що у відповідності до ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 12 966, 90 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 105 337, 52 грн., а усього 118 304, 42 грн.

Позивачем, на підставі наданих відповідачем документів, неодноразово зменшувався та збільшувався розмір позовних вимог, та остаточно він просив стягнути на його користь з відповідача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за червень, липень, серпень 2012 року з урахуванням компенсації на індекс інфляції станом на 01.03.2016 року в розмірі 10934 грн. 47 коп., середній заробіток за весь час затримки станом на 01.04.2016 року у розмірі 95698 грн. 55 коп., а усього 106633 грн. 02 коп.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Суд стягнув з Товариства з додатковою відповідальністю «Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання» на користь позивача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за червень, липень, серпень 2012 року з урахуванням компенсації на індекс інфляції за період невиплати на 01.03.2016 року в розмірі 10934 грн. 47 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по 01.04.2016 року у розмірі 95698 грн. 55 коп., а усього 106633 грн. 02 коп. Суд стягнув з відповідача на користь держави судові витрати по справі у розмірі 1066,33 грн.

Не погодившись з заочним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю «Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання» подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з ТДВ «Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання» суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за червень, липень, серпень 2012 року з урахуванням компенсації на індекс інфляції за період невиплати на 01.03.2016 року в розмірі 10934 грн. 47 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по 01.04.2016 року з урахуванням принципу співмірності у розмірі 32803 грн. 41 коп., а усього 43737 грн. 88 коп.

В судовому засіданні представник ТОВ «Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання» апеляційну скаргу підтримав, уточнивши, що рішення суду першої інстанції вони оскаржують в частині визначення суми середнього заробітку та просить застосувати принцип співмірності та стягнути середній заробіток у розмірі 32 803, 41 грн.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не має

Заслухавши осіб, які зявилися до судового засідання, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається із тексту апеляційної скарги і із пояснень представника апелянта в судовому засіданні, рішення суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за червень, липень, серпень з урахуванням компенсації на індекс інфляції за період невиплати на 01.04.2016 року в сумі 10 934, 47 грн. не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду в цій частині.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що позивач працював у відповідача ТДВ «Сєвєродонецький завод хімічного не стандартизованого обладнання» у період з 12.09.2011 року по 09.08.2012 року, що підтверджується копією трудовою книжкою. При звільнені відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про виплату заборгованості по заробітній платі, що підтверджується наданими позивачем заявами. Суд виходив з того, що сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації на індекс інфляції станом на 01.04.2016 року становить 10 934, 47 грн., а сума середньоденної заробітної плати складає - 106, 45 грн. , кількість робочих днів затримки виплати заборгованості по заробітній платі складає - 895 дня і підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 95 698, 55 грн.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у повному обсязі.

Колегія суддів судової палати не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач при звільненні позивача не провів з ним повного розрахунку, тому є підстави для застосування ст.117 КЗпП України і висновок суду першої інстанції в цій частині правильний.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п.2 розділу II Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 09 серпня 2012 року, то середньоденна заробітна плата повинна обчислюватися з виплат отриманих за попередні два повні місяці роботи, а саме за червень і липень 2012 року.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги не звернув уваги і для розрахунку середньоденної заробітної плати взяв заробітну плату за липень та серпень 2012 року, що призвело до неправильного визначення середнього заробітку.

Згідно наданої довідки про доходи заробітна плата позивача за червень 2012 складає -1785, 00 грн., за липень - 2 348, 00 грн. Середньоденна заробітна плата складає 96, 12 грн. (1785, 00 грн. + 2 348, 00 грн/43 дні).

Відповідно до вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просив суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 01.04.2016 року

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що припадала б позивачу за період з 10.08.2012 року по 01.04.2016 року, визначена у розмірі 86 024, 07 грн.(96, 12*895 днів).

В судовому засіданні встановлено, що при розгляді справи у суді першої інстанції представником відповідача було надано акт про відмову позивача від отримання розрахунку під час звільнення від 09.08.2012 року (а.с.45).

В акті зазначено, що працівник відмовився отримати розрахунок у розмірі 6 435, 83 грн., свою відмову мотивував тим, що розмір виплат згідно його розрахунку складає більше.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості по заробітній платі.

Як з'ясовано, між сторонами виник спір щодо розміру заборгованості нарахованої заробітної плати і невиплаченої компенсації заробітної плати.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 95 698, 55 грн.

При розгляді справи представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів наявності обставин, які б перешкоджали виплаті заборгованості по заробітній платі позивачу після дня його звільнення.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що припадала б позивачу, визначена в розмірі 86 024, 07 грн.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-83 цс15, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, у разі часткового задоволення позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи вказаний правовий висновок та положення п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», колегія суддів приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку, виходячи з розміру частки основної спірної суми заборгованості по заробітній платі та невиплаченої компенсації 10 934, 47 грн., на яку позивач має право, і у зв'язку з невиплатою якої виник даний спір; істотності спірної суми порівняно із середнім заробітком, що припадав би до виплати; тривалості часу, протягом якого за отриманням недоплаченої суми не звертався позивач, що фактично і визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого він вимагає. І, беручи до уваги наведене, вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, до стягнення на користь позивача слід визначити суму 40 000, 00 грн.

З урахуванням зазначеного апеляційна скарга на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 серпня 2016 року підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги відповідно до вимог ст.ст. 79,80,88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі 560, 30 грн.

Колегія суддів судової палати не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно пропущення строку звернення до суду передбаченого ст.233 КЗпП України, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України в справі № 6-116цс15 від 24.06.2015 року. При розгляді справи у суді встановлено, що відповідач на час звернення позивача до суду з позовною заявою остаточного розрахунку з позивачем не провів, за таких підстав позивачем не пропущено строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 116, 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, колегія суддів,

.

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання" задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 серпня 2016 року змінити, зменшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 95 698, 55 грн. до 40 000, 00 грн., загальної суми з 106 633, 02 грн. до 50 934, 47 грн., судових витрат з 1066, 33 грн. до 509, 34 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сєвєродонецький завод хімічного нестандартизованого обладнання" судовий збір у розмірі 560, 30 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: