Справа № 308/8224/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Бисага Т.Ю.,

суддів Фазикош Г.В., Собослой Г.Г.

секретарі Чучка Н.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивує тим, що 26.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014Є/V-U, згідно з яким банк зобовязався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 30000,00 дол. США на термін до 25.03.2013 року, а ОСОБА_2 зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Зазначив, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання по договору належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 13.05.2015 року має заборгованість перед банком в сумі 8128,19 дол. США грн., яка складається з наступного: 3877,18 дол. США заборгованість за кредитом; 2072,28 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1780,13 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 12,12 дол. США - штраф (фіксована частина) та 386,48 дол. США штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобовязання за договором № 014Є/V-U між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 26.03.2008 року.

Таким чином, просить суд стягнути солідарно з відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 8128,19 дол. США, що за курсом 20,63 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.05.2015 року складає 167684,51 грн. за кредитним договором № 014Є/V-U від 26.03.2008 року та судові витрати в розмірі 1676,85 грн..

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» () заборгованість у розмірі 8128,19 доларів СЩА, що за курсом 20,63 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.05.2015 року складає 167684 (сто шістдесят сім тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні 51 копійок за кредитним договором № 014Є/V-U від 26.03.2008 року, з яких 3877,18 дол. США заборгованість за кредитом; 2072,28 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1780,13 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також 12,12 дол. США - штраф (фіксована частина) та 386,48 дол. США штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (, рах. № 3111, МФО № 305299) судовий збір в розмірі 1676 (одна тисяча шістсот сімдесят шість) гривень 85 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідачів ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення, якою просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів проходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 26.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитну угоду № 014Є/V-U, договір про видачу траншу №014Є/V-U та додаток №1 до договору про видачу траншу №014Є/V-U від «26» березня 2008 року, за умовами яких банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 30000,00 дол. США , із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17% річних, з кінцевим терміном повернення 25.03.2013 року (а.с.12-16).

Цього ж дня з метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за вищезазначеним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки (а.с.18).

У пункті 11 укладеного сторонами договору поруки зазначено, що цей договір діє до повного виконання зобовязання за кредитним договором.

Згідно з пунктом 12 договору поруки строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 5 років.

У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором у останнього станом на 13 травня 2015 року виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банку становить 8128,19 доларів США, що за курсом НБУ на вказану дату складає 167684,51 грн. (а.с.4-7). Правильність даного розрахунку ніким не оспорюється.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску банком строків позовної давності зважаючи на наступне.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Такий правовий висновок зроблено ВСУ у Постанові №6-780цс15 від 30.09.2015 року, який є обовязковим для всіх судів України.

Відповідачі до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування позовної давності не подавала. Посилання щодо пропуску строків позовної давності зазначено відповідачами лише у заяві про перегляд заочного рішення. За таких обставин апеляційний суд не вправі вирішувати питання щодо строків позовної давності по даній справі.

При цьому колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянтів про те, що їх позбавили права подати відповідну заяву до суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Так, після предявлення позову та відкриття провадження по справі, судом першої інстанції, в порядку передбаченому ч.3 ст. 122 ЦПК України, здійснено запити щодо місця реєстрації фізичних осіб відповідачів по справі (а.с.28, 29). Органом реєстрації було надано відповідь щодо місця реєстрації відповідачів (а.с.30, 31), і такі адреси реєстрації відповідачів повністю співпадає з адресами вказаними апелянтами в апеляційній скарзі. З чого слідує, що відповідачі не змінювали свого місця проживання.

Під час розгляду справи судом першої інстанції декілька разів надсилалася поштова кореспонденція на адреси відповідачів, визначені згідно ч.3 ст. 112 ЦПК України, однак така кореспонденція не була вручена із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» (а.с.34-37, 43-46). Однак в такому випадку, згідно ч.5 ст. 74 ЦПК України судовий виклик вважається врученим належним чином.

Такі дії суду не свідчать про порушення ним норм процесуального права при здійсненні повідомлення сторін щодо часу і місця розгляду справи. Тобто, відсутність у відповідачів інформації щодо розгляду даної справи зумовлена не винними дії суду, а радше їхньою власною необачністю. За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання апелянтів на порушення права на справедливий суд та принципу змагальності цивільного процесу.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо припиненням поруки згідно ч.4 ст. 559 ЦК України з наступних підстав.

Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11 договору поруки) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом із тим позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на предявлення вимоги до поручителя та обовязок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобовязання припинилися.

Отже, непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 25.03.2013 року.

За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 25 березня 2013 року і протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1451цс16 від 14.09.2016 року.

По даній справі боржник зобовязався повернути кредит у строк до 25 березня 2013 року, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом у липні 2015 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому є підстави для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Враховуючи вищезазначене, відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимог до ОСОБА_4 із ухваленням нового рішення про відмову у позові до останнього як поручителя.

Згідно ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Однак, оскільки банком предявлено позов до двох відповідачів, і даним рішення у задоволенні позовних вимог до одного з відповідачів ОСОБА_3 відмовлено, тобто ухвалено рішення в його користь, то судові витрати понесені останнім за подачу апеляційної скарги у розмірі 1844,54 грн. підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 551, 559 ЦК України, ст.ст. 88. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1844,54 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий

Судді