У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.
секретар судового засідання: Вихотень Я.В.
за участі: державного виконавця, боржника та його представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 7 квітня 2016 року у справі за поданням державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2016 року в суд звернувся державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі державний виконавець) про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Ухвалою Рівненського міського суду від 7 квітня 2016 року подання державного виконавця задоволено:
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , що мешкає у АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України.
На ухвалу суду боржником подано апеляційну скаргу, де вважав її незаконною і необґрунтованою, що полягало у недоведеності обставин справи, які суд вважав встановленими, неповному з`ясуванні обставин, що мають значення при вирішенні справ, а також неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.
На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом вимог закону (п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянами України", Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, правова позиція Верховного Суду України "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" від 01.02.2013 року) щодо форми та змісту подання державного виконавця.
Всупереч положенням ч. 2 ст. 10, ч. 2 ст. 377(1) ЦПК України, ч. 1 ст. 90 Закону України "Про виконавче провадження", ч.ч. 2-3 ст. 12 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд не встановив факту ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду, а тому оскаржуваною ухвалою порушуються його конституційне право на вільний перетин кордону і виїзд в будь-який час за межі України.
Зважаючи на викладене, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановивши нову про відмову державному виконавцю у задоволенні його подання.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи боржника, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.
Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності та обґрунтованості. Так, державним виконавцем надано докази, які безспірно вказують на те, ОСОБА_1 в добровільному порядку не лише не виконує зобов`язань перед стягувачем, однак навмисно уникає їх виконання, тоді як державним виконавцем вжито усіх передбачених законом заходів для примусового стягнення заборгованості.
В розумінні "Сучасного тлумачного словника української мови" дієслову "Ухилятися" дано два визначення: 1.) Відступати, відхилятися, відскакувати тощо назад чи вбік від когось, чого-небудь. 2.) Не брати участі в чомусь, не робити чогось; уникати, наприклад, ухилятися від зобов`язань (Х.: Видавничий дім "Школа", 2011. С. 886).
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебуває виконавче провадження з виконання рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року у справі про стягнення 18 350 доларів США та 6 639 євро заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (21-23; 42, 43).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.
В контексті пунктів 2-5 частини 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон являються випадки, коли діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань; стосовно громадянина у порядку кримінально-процесуального законодавства, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов`язань.
Згідно зі ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав та свобод людини на здійснення прав щодо вільного пересування не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Правовою підставою для необхідності додаткового заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження виїзду боржника за межі України є діючі законодавчі акти України, які поширюються на дані правовідносини, а саме Закон України "Про виконавче провадження" (ст. 11), Закон України "Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України" (пункти 2-5 ст. 6), постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року №231 (підпункти 4-5 п. 22), Указ Президента України від 24.03.2008 року №261 "Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів" (пункт 2), а також відповідні норми Цивільного та Цивільного процесуального кодексів України, роз`яснення рекомендації Міністерства юстиції України від 17.09.2012 року "Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України", лист від 06.06.2008 року №25-32/507 "Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них рішеннями судів", ч. 3 спільного листа від 27.05.2008 року №25-32/463 і №25-5347 Міністерства юстиції України та Адміністрації Прикордонної служби України "Щодо запровадження єдиного порядку застосування державними виконавцями деяких норм чинного законодавства".
За положеннями ст. 124 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у попередній редакції, яка діяла на час примусового виконання рішення суду, ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання фізичними особами на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, і це дає законні підстави та право прийняти до боржника додаткові заходи примусового виконання рішення суду.
Як правильно стверджено судом, і ці обставини ним перевірено в судовому засіданні повно та об`єктивно, державним виконавцем було вжито всіх необхідних заходів на стягнення заборгованості. Зокрема, 12 березня 2016 року сторонам виконавчого провадження направлено повістки з вимогою з`явитися до державного виконавця у встановлений час (а.с. 57). 23 березня 2016 року складено акт опису й арешту майна. (а.с. 58-59, зв.) На вимогу державного виконавця Державна прикордонна служба України своїм листом повідомила, що ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років двічі перетинав державний кордон України (а.с. 60). 2 червня 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 44). 4 червня 2015 року складено акт опису й арешту майна (а.с. 46-47) і того ж числа боржнику вручено копію про відкриття виконавчого провадження та винесено в зв`язку з цим постанову про відкладення провадження виконавчих дій (а.с. 48, 49). Витребувано дані з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців (а.с. 55-56).
Згідно зі ст. 377 (1) ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця. погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Відповідно до ч. 1, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів до примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішення, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Згідно із ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України" ухилення громадянина від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) або якщо щодо нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання, є підставою для тимчасової відмови громадянину у виїзді за межі України.
Паспорт може бути тимчасового затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами, уповноваженими на те посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, та консульською службою України.
Нормами п. 4 ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу" надано право органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної виконавчої служби в т.ч. не пропускати через державний кордон України осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Повно і правильно з`ясувавши обставини процесуального питання та застосувавши норми матеріального і процесуального права, які підлягали до застосування при його вирішенні, суд першої інстанції встановив факт ухилення боржника від виконання рішення суду, а тому обґрунтовано задовольнив подання державного виконання, тимчасово обмеживши боржника в його праві на виїзд за межі України.
Щодо доводів апеляційної скарги про нез`ясування судом тих обставин, які свідчать про навмисне уникнення боржника від виконання грошових зобов`язань, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу колегії суддів.
Доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-процесуального питання, ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто. Тому покликання апеляційної скарги про недодержання судом вимог процесуального закону є припущеннями.
Не погоджується колегія суддів і з твердженнями боржника про відсутність в нього умислу на ухилення від примусового виконання рішення суду, адже за обставинами справи ця обставина є доведеною і обґрунтованою.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права стягувача, є неприйнятними для апеляційного суду.
Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є її постановлення судом першої інстанції з додержанням вимог закону.
Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Рівненського міського суду від 7 квітня 2016 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: