Справа № 444/1447/16 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/763/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 Дем»янович Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, укладеного 21 грудня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який посвідчено Жовківською державною нотаріальною конторою; скасування державної реєстрації права власності житлового будинку в м. Жовква по вул. Шевченка, 28 "Б" Львівської області на ім'я ОСОБА_6, проведену Червоноградським МБТІ 18 січня 2012 року.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, розірвано договір довічного утримання, укладений 21 грудня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який посвідчено Жовківською державною нотаріальною конторою.

Скасовано державну реєстрацію права власності житлового будинку в м. Жовква по вул. Шевченка, 28 "Б" Львівської області на ім'я ОСОБА_6, проведену Червоноградським МБТІ 18 січня 2012 року.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що згідно умов договору довічного утримання позивач, як відчужувач, передала у власність набувачу, відповідачу житловий будинок, що знаходиться в м. Жовква, вул. Шевченка, буд. 28-Б, а ОСОБА_7 зобов»язувалась надати позивачу довічне матеріальне утримання. Свідки у даній справі підтвердили, що відповідач часто ходила до ОСОБА_5, носила їй продукти харчування, опікувалась нею, коли позивач перебувала в лікарні, здійснювала догляд за господарством, позивач часто називала ОСОБА_3 своєю донькою, що свідчить про те, що відповідач більше чотирьох років здійснювала належний догляд за ОСОБА_5 Також свідки підтвердили, що не часто бачили сина позивача ОСОБА_8 у будинку матері до моменту звернення із даним позовом, що наштовхує апелянта на думку про нав»язування ним своїй матері думки про розірвання договору з метою отримання будинку. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_5 Дем»янович Г.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з волевиявлення позивачки на розірвання договору довічного утримання, а також з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

У відповідності до положення статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням (або) доглядом довічно.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Згідно з ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 грудня 2011 року між позивачкою, ОСОБА_5, та відповідачкою, ОСОБА_3, було укладено договір довічного утримання, який посвідчено Жовківською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі № 3669, за умовами якого п ОСОБА_5, як відчужувач, передала у власність ОСОБА_3, як набувачу, належний їй на праві власності житловий будинок в м. Жовкві по вул. Шевченка № 28-Б, який складається з 2-х кімнат, кухні, кладової, тамбура загальною площею 60.1 кв.м., в тому числі житловою площею 33.7 кв.м.

Згідно з положеннями п. 6 укладеного договору довічного утримання, ОСОБА_3, як набувач, зобов»язувалася забезпечувати ОСОБА_5, як відчужувача, довічним утриманням та доглядом, у вигляді: приготування їжі кожний день та забезпечення продуктами харчування; забезпечувати придатним для носінням одягом та взуттям, забезпечувати необхідними лікувальними засобами; надавати їй побутові послуги; забезпечувати належними лікувальними засобами,в разі виникнення потреби забезпечувати іншими видами матеріального забезпечення та догляду, в разі смерті поховати її.

Відповідно до п. 10 договору довічного утримання від 21.12. 2011 року, цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однїєю зі сторін - в судовому порядку.

Витягом про державну реєстрацію прав, підтверджується, що на ім»я ОСОБА_3 18.01.2011 року зареєстровано на праві власності житловий будинок в м. Жовкві по вул. Шевченка № 28-Б, підтверджується виконання відчужувачем ОСОБА_5 умов договору довічного утримання.

Звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання ОСОБА_5 мотивувала тим, що відповідачкою ОСОБА_3, яка є набувачем її майна за умовами договору, не виконуються зобов»язання, передбачені умовами цього договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин виконання нею зобов»язань, передбачених договором, а саме, надання набувачу довічного матеріального забезпечення у вигляді: приготування їжі кожен день та забезпечення продуктами харчування; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; надання побутових послуг /прибирання в будинку, прання особистих речей та постільної білизни/, забезпечення згідно з рецептами належними лікувальними засобами; у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом, доказів на підтвердження надання позивачці матеріального забезпечення у розмірі 300.00 грн. на місяць, вартість якого встановлена сторонами у договорі.

Долучену відповідачкою до справи розписку продавця хлібного магазину про те, що ОСОБА_3, купувала в магазині тричі на тиждень хліб висівковий, суд вірно оцінив як таку, що не доказом щоденного забезпечення ОСОБА_5 їжею та продуктами харчування.

Заперечуючи щодо позову, спростовуючи доводи позивачки про те, що відповідачкою не надається матеріальне утримання, ОСОБА_3 долучила до матеріалів справи квитанцію від 23.08.2016 року на суму 600 грн. та квитанцію від 10.10.2016 року, які суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки в них відсутні адреса відправника та адреса отримувача, як встановлено судом, такі ОСОБА_5 не отримувала.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував і те, що відповідачка закрила рахунки ОСОБА_9, на яких знаходилися кошти, зняла їх х рахунку, в цей же день відкрила рахунок на своє ім»я, на який внесла зняті з рахунку позивачки кошти, що підтверджується виписками з депозитних рахунків ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Квитанцією від 17.10.2016 року підтверджується оплата ОСОБА_10 боргу за користування газом в сумі 2140.76 грн., оскільки «Львівгазбут» 12.09.2016 року повідомив саме ОСОБА_5 про наявність боргу за користування газом та необхідність сплати боргу та що у випадку несплати буде припинено газопостачання.

Колегія суддів погоджується з оцінкою судом першої інстанції, як доказу, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28.05.2013 року, що таке не є доказом належного виконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання, оскільки факти встановлені цим рішенням лише до часу постановлення такого.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_5, не маючи можливості в силу свого стану здоров'я та віку забезпечити свою старість, укладаючи договір довічного утримання та передаючи у власність ОСОБА_3 належний їй на праві власності житловий будинок, мала на меті отримувати він неї належне довічне матеріальне забезпечення, а не отримавши такого, вправі вимагати розірвання договору у зв»язку з його невиконанням відповідачкою, оскільки невиконання чи неналежне виконання умов договору довічного утримання, є прямим порушенням майнових прав людей похилого віку, які потребують в цьому випадку судового захисту.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вірно взяв до уваги волевиявлення відчужувача на розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_3, про що свічить пред»ялений ОСОБА_5 позов, ненадання відповідачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею зобов»язань за договором довічного утримання, а також вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що вина набувача у невиконанні умов договору, так само як і причини, в силу яких ці умови договору довічного утримання ним не виконувались, а також обставин, що перешкоджали набувачу виконувати умови договору правового значення для вирішення питання про розірвання довічного утримання не мають.

А відтак безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що причиною невиконання нею умов є конфлікті відносини, які склалися між нею та сином позивачки, який перешкоджає їй у виконанні зобов»язань за договором довічного утримання.

Встановивши з показів сторін, допитаних як свідків, показів допитаних судом свідків, письмових документів, що відповідачка ОСОБА_3, з весни 2013 року належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за договором довічного утримання від 21.12.2011 року, беручи до уваги волевиявлення ОСОБА_5 на розірвання договору довічного утримання, фактичні відносини, які склалися між сторонами, і які на думку суду виключають можливість виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 про розірвання довічного утримання, укладеного 21.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 3671, є підставними та підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.307 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених ОСОБА_3 в поданій нею апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2