УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 692/13 від 30 серпня 2013 року, -

в с т а н о в и в :

заявник звернулась до суду за участю заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 692/13 від 30 серпня 2013 року. Свої вимоги мотивувала тим, що 18 травня 2012 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків було розглянуто справу і прийнято рішення по справі № 692/13. Дане рішення заявник вважає незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки справа не підвідомча третейському суду. У зв'язку з цим заявник просить скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 692/13 від 30 серпня 2013 року.

07 лютого 2017 року ухвалою суду поновлено пропущений заявником строк для звернення до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 692/13 від 18 травня 2012 року.

Заявник в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представництво інтересів здійснював Петросян А.Г.

Представник заявника в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Представник заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшли заперечення, в яких зазначено, що твердження заявника про непідсудність третейському суду спорів про захист прав споживачів є необґрунтованим.

Згідно ст. 389-9 ЦПК України неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи третейського розгляду № 692/13, судом встановлено такі обставини.

18 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № R0В.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № R0В-П1 від 18 травня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

На виконання вимог даної статті між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладена третейська угода, яка викладена у вигляді третейського застереження, передбаченого у п.8.1 Кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили, що «всі вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього,підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. При цьому сторони Договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту».

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 692/13 від 30 серпня 2013 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 264645,07 грн., третейський збір в розмірі 3046,45 грн.(м. Київ, третейський суддя Андреєв В.А.).

Згідно актового запису про смерть № 2017 від 08 лютого 2014 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 45-46).

В обґрунтування вимог про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 30 серпня 2013 року, заявником зазначено, що рішення третейського суду прийнято з порушенням вимог Закону України «Про третейські суди», оскільки суперечить положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди» та ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набув чинності 12 березня 2011 року.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При ухваленні постанови Верховного Суду України у справі № 6-64цс15 від 20.05.2015 Верховний Суд України виклав правову позицію: «Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене, суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі, укладеному після набрання чинності вказаним Законом, було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним».

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-856цс15 від 02.09.2015 викладена правова позиція щодо непідвідомчості спорів третейським судам: Відповідно до статті 3895 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону. Суди, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів. Оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».

У справі № 6-2074цс15 від 04 листопада 2015 року про визнання недійсним пункту кредитного договору щодо третейського застереження Верховним Судом України висловлена така правова позиція: Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту

14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

Законом України "Про третейські суди" та ст. 389-5 ЦПК України передбачено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, а саме:

1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Оскільки у справі було прийнято рішення третейського суду після внесення змін до Закону України «Про третейські суди» враховуючи те, що кредитний договір був укладений зі споживачем банківських послуг, предметом спору були правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту, а тому спір не був підвідомчій третейському суду відповідно до закону.

Згідно з положенням пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком бо іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Виходячи зі змісту Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поручительство є фінансовою послугою, коли порука надається фінансовими установами, юридичними особами або фізичними особами - підприємцями, для яких така послуга є видом їх підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. Встановлення правових відносин між поручителем та боржником на відплатній основі є обов'язковим.

Отже у даному правовому полі поручитель ОСОБА_1 не є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення даного закону не поширюються на правовідносини, які виникли між банком та поручителем та такий спір підвідомчий третейському суду.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 692/13 від 30 серпня 2013 року.

Керуючись Законом України "Про третейські суди", Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», Законом України "Про захист прав споживачів", ст.ст.17, 209, 210,389-4,389-5,389-6 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 692/13 від 30 серпня 2013 року відмовити.

Повний текст ухвали виготовлено 09 лютого 2017 року.

Ухвала суду про скасування рішення третейського суду або про відмову в його скасуванні може бути оскаржена у порядку, визначеному ЦПК України для оскарження рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення.

У разі проголошення ухвали без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.Є.Арапіна