У Х В А Л А

3 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 лютого 2016 року, позовні вимоги задоволено в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором в розмірі 160328,08 грн. В частині вимог до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року касаційну скаргу відхилено, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

У поданій до Верховного Суду заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року заявник порушує питання про скасування постановлених у справі рішень в частині відмови у позові та ухвалення нового рішення про задоволення в цій частині позову з передбаченої пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 39 Закону України «Про іпотеку».

На підтвердження підстави подання заяви про перегляд судових рішень заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня і 21 грудня 2016 року та на постанову Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі №6-340цс15.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю та не змінює обсягу його прав.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня і 21 грудня 2016 року суд касаційної інстанції, задовольняючи вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив з того, що допущене боржником порушення основного зобов'язання завдає збитків іпотекодержателю та не змінює обсягу його прав.

Отже зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі №6-340цс15 міститься правовий висновок, відповідно до якого при відмові у позові про задоволення вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання може бути врахована лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

За таких обставин, наведене заявником судове рішення не свідчить про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Отже, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Я.М. Романюк