Справа № 372/2592/15-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/482/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 46 07.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого : Лівінського С. В.

суддів: Волохова Л.А.

Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Київське лісове господарство" до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 про визнання недійсним розпорядження та державних актів на право власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_22, в особі представника ОСОБА_33, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року прокурор звернувся до суду з вказаним позовом.

Просив визнати недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 07.04.2008 №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470, визнати недійсними видані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 державні акти на право власності на земельні ділянки, витребувати з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га., які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, витребувати з володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га., які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Обґрунтував вимоги тим, що прокуратурою Київської області за результатами вивчення законності відведення земель лісогосподарського призначення на території Обухівського району Київської області встановлено, що розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації від 07.04.2008 №№ 444 - 470 вилучено з постійного користування земельні ділянки ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 26,73 га, змінено їх цільове призначення, затверджено проект землеустрою та передано у власність 27 громадянам на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаних розпоряджень управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області 05.08.2008 видано 27-ми громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на їхні земельні ділянки. В подальшому частина землевласників на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок відчужила отримані земельні ділянки, загальною площею 22,77 га, ОСОБА_4, яка в свою чергу у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Поряд з цим, ОСОБА_4 здійснила поділ земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, в результаті чого було сформовані дві окремі земельні ділянки. Інші власники відчужили на підставі договорів купівлі- продажу спірні земельні ділянки, загальною площею 3,96 га, ОСОБА_5, яка у листопаді 2009 року отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки. Вищевказані нові власники дій по проведенню реєстрації своїх прав на землю у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаних земельних ділянок не проводили.

На думку прокурора, розпорядження Київської обласної державної адміністрації та державні акти на право приватної власності на земельну ділянку є незаконними і повинні бути визнані недійсними.

Зважаючи на те, що відповідачами спірні державні акти на право власності на земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення просив шляхом визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки, а також витребування земельних ділянок на користь держави та у постійне користування державного підприємства.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 рокупозов задоволено повністю.

Визнано недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 07.04.2008 №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470.

Визнано недійсними видані ОСОБА_4 державні акти на право власності на земельні ділянки серії: НОМЕР_3, з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_4, з кадастровим номером НОМЕР_5 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_6, з кадастровим номером НОМЕР_7 площею 0,9900 га.

Визнано недійсними видані ОСОБА_34 державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_8 з кадастровим номером НОМЕР_10 площею 0,990, серії НОМЕР_9 з кадастровим номером НОМЕР_11 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_12 з кадастровим номером НОМЕР_13 площею 0,9900 га, серії НОМЕР_14 з кадастровим номером НОМЕР_15 площею 0,9900 га.

Витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га. з кадастровими номерами НОМЕР_16, НОМЕР_17, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Витребувано з володіння ОСОБА_5 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га. з кадастровими номерами НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_13, НОМЕР_15 які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_22 подала апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Посилається на не повне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, а також сплив строку позовної давності.

Інші особи, які брали участь у справі, рішення суду не оскаржили.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 і треті особи, за виключенням апелянта, в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, на підставі положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України, що відповідно до ч. 2 ст. 305 того ж Кодексу не перешкоджало розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає з такого.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Пунктом п'ятим частини першої статті 27 ЛК України(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Вилучення земельних ділянок, на підставі частини другої статті 149 ЗК України, провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.

Враховуючи вказані норми законодавства, у разі надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою місцева державна адміністрація має видати відповідне розпорядження.

Частиною 2 ст. 84 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Отже, рішення про вилучення спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст.ст. 6, 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. З ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Частиною 6 ст. 149 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час винесення оспорюваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації) передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час винесення розпоряджень Київської обласної державної адміністрації) земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, у т.ч. ліси площею понад 1 га вилучаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. ч .2, 10 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної і комунальної власності, можуть вилучатися лише за згодою землекористувачів на підставі рішень місцевих державних адміністрацій і місцевих рад. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до п. 5 ст. 27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

За ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним на підставі ч. 1 ст. 155 ЗК України.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 ст. 153 цього Кодексу визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Однак, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею.

Питання, які пов'язані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких, придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто, способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно яких якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Зокрема, практика Європейського суду з прав людини зводиться до того, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи таке.

07 квітня 2008 року Київською обласною державною адміністрацією було винесено розпорядження № 444-470, якими вилучено з постійного користування земельні ділянки ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 26,73 га, змінено їх цільове призначення, затверджено проект землеустрою та передано у власність 27 громадянам на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства.

05 серпня 2008 року, на підставі вказаних розпоряджень, управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області видано цим 27-ми громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на їхні земельні ділянки.

В подальшому частина землевласників на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок відчужила отримані земельні ділянки, загальною площею 22,77 га, ОСОБА_4, яка в свою чергу у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на спірні земельні ділянки. Поряд з цим, ОСОБА_4 здійснила поділ земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, в результаті чого було сформовані дві окремі земельні ділянки.

Інші власники відчужили на підставі договорів купівлі-продажу спірні земельні ділянки, загальною площею 3,96 га, ОСОБА_5, яка у листопаді 2009 року отримала державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Спірні земельні діляни були розміщені в кварталі № 49 виділа 1,2,3,4 та кварталі № 50 виділа 1,2,3 Козинського лісництва і вилучені із земель лісогосподарського призначення відповідно до розпоряджень Київської ОДА №444-470 від 07 квітня 2008 року.

Станом на 01 січня 2013 року, згідно програмного комплексу «Національна кадастрова система» земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2, НОМЕР_18, НОМЕР_5, НОМЕР_19, НОМЕР_7, НОМЕР_20, НОМЕР_7, НОМЕР_21 були облікова за ОСОБА_4, а земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_22 - за ОСОБА_5

Згідно з вказаними кадастровими номерами, спірні земельні ділянки, на підставі матеріалів лісовпорядкування 2003 року, перебували у користуванні ДП «Київський лісгосп» Козинське лісництво кв. 48,49,50 і відносились до нелісових земель.

Головне управління земельних ресурсів в Київській області надало позитивні висновки державної експертизи землевпорядної документації від 04 лютого 2008 року щодо вищезазначених спірних земельних ділянок.

Відповідно до протоколу другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Київського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки, були затверджені матеріали лісовпорядкування Начальником обласного управління лісового господарства в Київській області та погоджені Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області у відповідності до вимог ч. 4 ст. 84 ЛК України, що також підтверджується і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів приходить до висновку, що не зважаючи на доводи апеляційної скарги, основний висновок районного суду про те, що позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження і державних актів на право власності на землю знайшли підтвердження під час судового розгляду, ґрунтуються на законі та підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів, являється правильним.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_5 про застосування позовної давності, районний суд мотивував свій висновок тим, що прокурор дізнався про осіб, що порушують право держави на спірні земельні ділянки у листопаді 2012 року, матеріали справи не містять доказів про отримання прокурором копії розпорядження Київської обласної державної адміністрації, яке оспорюється і Кабінет Міністрів України, який визначений прокурором у якості позивача, не приймав участі у вилученні та подальшому користуванні земельної ділянки та зміни її цільового призначення. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочався, за висновком суду, з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Між тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

По даній справі відповідачі Київська обласна державна адміністрація і ОСОБА_5, та третя особа ОСОБА_35 заявили про застосування позовної давності.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку прокурор пропустив, дія ж Закону № 4176-VI на спірні правовідносини не поширюється , оскільки цей Закон прийнято після спливу позовної давності.

Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-2165цс15) від 16 вересня 2015 року, а також від 1 липня 2015 року (№ 6-178цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-68цс15), від 28 вересня 2016 року (№ 6-832цс16) була врахована колегією суддів але залишена поз увагою судом першої інстанції.

Отже, місцевим судом зазначені норми матеріального права застосовано не правильно.

Тому, на підставі п. 4) ч.1 ст. 309 ЦПК України, судове рішення слід скасувати і ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2) ч. 1 ст. 307, п. 4) ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_22 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволені позовних вимог першого заступника прокурора Київської області відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий С.В. Лівінський

судді: Л.А. Волохов

Я.С. Мельник