У Х В А Л А

16 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про припинення зобов'язань за кредитним договором, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У грудні 2016 року від ОСОБА_4 надійшла до Верховного Суду України заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах - частини 1 статті 58 Конституції України, статей 5, 627, 629, 653, 10561 ЦК України та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права - пунктам 22, 23 статті 1, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, пункту 3, 14 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155.

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2011 року та від 25 травня 2016 року й постанови Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року, від 16 листопада 2016 року, в яких, на її думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог про припинення зобов'язань за кредитним договором, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що пунктом 2.3.1 кредитного договору укладеного між позивачкою та банком передбачено збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, тобто при зміні курсу валюти США до гривні більше ніж на 10 %, встановленого НБУ на момент укладення цього договору, зміні облікової ставки НБУ, з умовами якого позивачка була ознайомлена. Крім того, судом зазначено, що позивачкою не надано доказів на підтвердження її позовних вимог, а саме порушення її прав відповідачем у розумінні положень статей 57-59 ЦПК України, у зв'язку з чим обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду й не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

У наданих заявницею для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

від 28 грудня 2011 року в справі про визнання дій з підняття відсоткової ставки за кредитним договором із нарахування штрафу неправомірними та стягнення переплачених коштів, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на те, що відповідачем не дотримані вимоги статті 10561 ЦК України та умови укладеного сторонами договору, які передбачають можливість підняття відсоткової ставки за обов'язковим повідомленням боржника про таке підняття;

- від 25 травня 2016 року в справі про визнання підвищення процентної ставки кредитного договору в односторонньому порядку неправомірним, зобов'язання здійснити перерахунок відсотків згідно із кредитним договором, суд касаційної інстанцій погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог з огляду на те, що банком порушено процедуру повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки визначену пунктом 6.2 кредитного договору, яким передбачено повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки за кредитом.

Отже, у вказаних судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлені судом різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі про визнання кредитного договору частково недійсним, міститься висновок про те, що виходячи з положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку ? ??????????? ??????? ????????? ?????? 42 ??????????? ??????? ????? ???????? ???, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_11_10/pravo1/KS11076.html?pravo=1> що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (спожи?????) ?? ????????? ??? ??????? ?????????? ???????, ?? ????????? ?? ??? ??? <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605174/ed_2012_12_02/pravo1/T102300.html?pravo=1> укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач зді <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_05_10/pravo1/RE13808.html?pravo=1>йснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, у зазначеній справі суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Порівняння наданої постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 червня 2016 року, про перегляд якої подано заяву не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Надана заявницею для порівняння постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року в справі про визнання кредитного договору частково недійсним, припинення договору поруки, визнання дій відповідача щодо збільшення процентної ставки протиправним та розірвання кредитного договору не містить висновку щодо застосування норм матеріального права, оскільки зазначеною постановою відмовлено у задоволенні заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції у зв'язку з її необгрунтованістю.

Отже, вказане судове рішення не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про припинення зобов'язань за кредитним договором, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк