Провадження № 2/712/387/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 лютого 2017 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - Шмагайло Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембуд 2008» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заборгованості за надану відпустку та стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач 22.11.2016 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембуд 2008» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заборгованості за надану відпустку та стягнення моральної шкоди, свої позовні вимоги мотивував тим, що на підставі наказу № 16 від 17.12.2013 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду інженера з охорони праці на 0,5 ставки.
Зазначив, що його заробітна плата складала 1950 грн.
Наказом № 37 від 16.12.2016 року його було звільнено з роботи за угодою сторін з 16.12.2016 року згідно п.1 ст.36 КЗпП України.
Вказував, що за період роботи у відповідача з 01.04.2016 року по 15.11.2016 року йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата, тобто частково за квітень травень відповідач повинен сплатити йому (640,5 х 2)= 1281,00 грн., повністю за червень-жовтень (1648,5 х 5) = 8 242,5 грн., частково за листопад ( 1648,5 х 0,5) = 824,25 грн. Всього розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати складає 10 347,75 грн.
Крім того, зазначив, що згідно наказу про надання відпустки від 02.11.2016р. за період роботи з 17.12.2014р. по 16.12.2015р., йому як інваліду 2 групи була надана оплачувана щорічна відпустка, тривалістю 30 календарних днів, яка була також не оплачена. Заборгованість за неоплачувану відпустку складає ( 1648,5 : 22 х 30) = 2 247,96 грн.
Також вважає, що незаконними діями відповідача йому була завдана ще й моральна шкода, яку він оцінює в 5 000 грн.
19.12.2016 року позивач надав суду доповнення до позовної заяви, в якій він просить додаткового стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані 30 та 5 днів відпустки в частині проведення індексації в сумі 2247,96 грн. за 30 днів відпустки та 374,66 грн. за 5 днів відпустки. Також просить стягнути ще 1000 грн. моральної шкоди.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, із заявами до суду не звертався.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд прийшов до наступного:
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника бо уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Рембуд 2008».
Так, з трудової книжки позивача вбачається, що відповідно до наказу № 16 від 17.12.2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду інженера з охорони праці ТОВ «Рембуд 2008».
Наказом № 37 від 16.12.2016 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін згідно п.1. ст. 36 КЗпП України.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідачем не було в повному обсязі проведено з ним розрахунок по заробітній платі.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, надав суду копію трудової книжки, з якої вбачається, що він працював в ТОВ «Рембуд 2008», копію наказу про надання відпустки, яка не містить печатки підприємства, численні заяви позивача про надання відомостей про заборгованість по заробітній платі, адресовані на адресу відповідача, без відмітки про їх отримання адресатом та виписку банку про рух коштів по рахунку позивача.
Однак позивачем в судовому засіданні не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження того, що працюючи в ТОВ «Рембуд 2008», він не доотримував заробітну плату, будь-яких довідок про встановлення розміру заробітної плати на підприємстві та про існуючий розмір заборгованості по заробітній платі, зважаючи на що, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі за його недоведеністю.
Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. ст. 58-59 ЦПК України.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.
Враховуючи висновки суду про недоведеність вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати, суд не вбачає правових підстав для стягнення моральної шкоди, завданої позивачу в зв'язку з несплатою йому вказаної заробітної плати, оскільки данні вимоги є похідними і недоведеність позовних вимог щодо заборгованості по заробітній платі тягне за собою відмову у відшкодуванні моральної шкоди з вище перелічених підстав.
Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, оскільки заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 16, 57-60, 214-215, 224-226 ЦПК України,суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембуд 2008» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення заборгованості за надану відпустку та стягнення моральної шкоди відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Т.Є. Троян