АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4467/17 Справа № 205/362/17 Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник К. О. Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.. І.В. Бабушкіна» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна», треті особи - Новокодацький районний відділ в м. Дніпро Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Новокодацка районна у м. Дніпро рада про усунення перешкод в користуванні кімнатою в гуртожитку та вселення, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року позов ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна», треті особи - Новокодацький районний відділ в м. Дніпро Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Новокодацька районна у м. Дніпро рада про усунення перешкод в користуванні кімнатою в гуртожитку та вселення - задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 з боку ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» та вселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в кімнату АДРЕСА_1 (а.с.136-138).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.. І.В. Бабушкіна» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.144-150).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2016 року ОСОБА_5 отримала ордер № 26/16 на зайняття житлової площі у гуртожитку № 2 за адресою: АДРЕСА_1, разом з дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та була зареєстрована у гуртожитку разом з доньками (а.с.13, 34-36). Даний гуртожиток, на день розгляду справи належить на праві власності ПАТ «Дніпропетровський завод ім. І.В. Бабушкіна» (а.с.101).

Встановлено, що 19 липня 2016 року між сторонами укладено договір найму житлової площі у гуртожитку № 140/9-16, згідно якого позивач отримала у тимчасове платне користування у гуртожитку № 2 кімнату підвищеної комфортності АДРЕСА_1 (а.с.11). Крім того, згідно акту прийому-передачі майна до договору найму житлової площі у гуртожитку № 140/9-16, завод передав ОСОБА_5 покривало, простирадло, наволочки та інше майно (а.с.38).

Будь-якого іншого житла, крім спірного, ОСОБА_5 та її діти не мають, оскільки згідно довідки від 24 жовтня 2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_5 разом з доньками є переселенцями з Донецька, фактичне місце проживання/перебування яких; АДРЕСА_1 (а.с.22).

Позивач вселилася в спірну кімнату АДРЕСА_1 на підставі ордеру, уклала договір найму, зареєстрована та проживала разом з доньками за вказаною адресою, сплачувала кошти за проживання в гуртожитку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на ст. 47 Конституції України, ст. 128, 129 ЖК України та п. 2. Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою КМ України № 572 від 08.10.1992 р. та виходив із того, що позивач на даний час не може користуватися кімнатою АДРЕСА_1, оскільки в кімнаті в якій вона мешкала разом з дітьми змінені замки та представник відповідача стверджує, що кімната НОМЕР_1 не житлова.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 12 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, зазначає, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію відкрито для підписання 4 листопада 1950 року, ратифіковано в Україні Законом №475/97-ВР від 17.07.97) визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Rayner v. the United Kingdom) розуміння пункту 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див. також рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі « Барклі проти Сполученого Королівства» (Barclay v. the United Kingdom) ЄСПЛ також розширює зміст поняття «житла» як місця, де постійно проживає особа, незалежно від форми або підстав для такого проживання, включаючи спеціально обладнані місця, навіть якщо таке обладнання відбулося з порушенням житлового законодавства.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) ЄСПЛ зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 128 ЖК Української РСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно зі ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до Постанови Рада Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. №208 п.10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Відповідно до п. 1-7 розділу ІІ Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 № 84, передбачено, що вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Облік ордерів та осіб, які проживають у гуртожитках, оформлення необхідних документів щодо реєстрації місця проживання або місця перебування здійснюються власником гуртожитку або уповноваженою ним особою. Особа, яка вселяється на надану жилу площу в гуртожитку, зобов'язана особисто пред'явити паспорт і здати ордер. Особі, яка вселяється до гуртожитку, власником гуртожитку або уповноваженою ним особою видається перепустка до гуртожитку. Особі, яка вселилася до гуртожитку, власник гуртожитку забезпечує надання ліжка, шафи для одягу, стільця, стола, постільних речей (матраца, подушки, ковдри, постільної білизни), якщо інше не передбачено договором найму жилого приміщення. Власник гуртожитку або уповноважена ним особа ознайомлює під підпис особу, яка вселяється до гуртожитку, з правилами внутрішнього розпорядку гуртожитку, зокрема з правами та обов'язками осіб, які проживають у ньому. Особи, які проживають у гуртожитку, за рішенням власника гуртожитку та їхньою згодою можуть бути переселені до іншої кімнати або гуртожитку без погіршення умов проживання.

Доводи апеляційної скарги, що договір найму житлової площі є таким, що не відповідає дійсним обставинам, а ордер на проживання у гуртожитку, видано безпідставно, що свідчить про його недійсність , колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що під час надання Позивачці кімнати НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_1 був дотриманий порядок відповідно до діючого законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі, що акт приймання-передачі не містить жодного посилання на передачу наймодавцем наймачеві житлової площі згідно умов договору найму №140/9-16 від 19.07.2016 та не оформлений належним чином, колегія суддів відхиляє, оскільки як зазначено в Договорі найму житлової площі гуртожитку акт прийому-передачі є невід'ємною частиною Договору найму, що також зазначено в самому акті (а.с.11,12).

Доводи апеляційної скарги, що площа кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, не була фактично передана у найм (а.с. 64), так як по договору найму передане приміщення площею 82,04 кв.м., а по технічному паспорту це приміщення складає 5,3 кв.м., колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням суду першої інстанції позивачці було усунуто перешкоди у житловому приміщенні, яке їй було надано згідно ордеру № 26/16 від 20 липня 2016 року та договору найму житлової площі від 19 липня 2016 року у гуртожитку № 140/9-16, згідно якого позивач отримала у тимчасове платне користування у гуртожитку № 2 кімнату підвищеної комфортності АДРЕСА_1 (а.с.11)

Доводи апеляційної скарги, що позивач не користувалася кімнатою 108 та в наслідок чого не виконувала свої договірні зобов'язання, спростовується матеріалами справи, а саме квитанціями (а.с.14, а.с.96).

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на рекомендації та висновки ЄКРН ЩОДО УКРАЇНИ (п'ятий цикл моніторинґу), що ухвалені 20 червня 2017 р (http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/ecri/Country-by-country/Ukraine/UKR-CbC-V-2017-038-UKR.pdf), де зазначено: п.106. Найбільш критичними залишаються проблеми житла та працевлаштування. Нещодавно Державна служба України з надзвичайних ситуацій заявила, що вона щойно розпочала працювати над проблемою забезпечення ВВП житлом і ще не розробила певноїполітики. За даними, які опублікував Восток-SOS, лише 7% ВВП мешкають у наданому державою житлі; інші 33% живуть у родичів та друзів, а 60% винаймають житло за власний рахунок. В травні 2016 року центри тимчасового розміщення для ВВП прийняли 6518 осіб. Такими центрами зазвичай є приватні гуртожитки, соціальне житло, готелі, релігійні заклади, гуртожитки закладів освіти та лікарні. Право ВВП на безплатне тимчасове помешкання обмежується обов'язком платити за комунальні послуги, котрі, як дізналася ЄКРН під час відвідування гуртожитку, є дуже дорогими. Оскільки все фінансування надходить від місцевих або обласних органів влади та благодійних фондів, то існують суттєві відмінності між допомогою для ВВП в різних регіонах.

109. ЄКРН рекомендує органам влади оцінити й переглянути Комплексну державну програму щодо підтримки, соціальної адаптації та реінтеграції громадян України, які переселилися з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в інші регіони України, звертаючи особливу увагу на вирішення проблем житла й працевлаштування, та надати необхідне фінансування для забезпечення інтеграції ВВП.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому судова колегія приходить до висновку, що підстави для скасування або зміни рішення відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: