Справа № 298/770/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду від 15 серпня 2014 року, -

встановила:

19.06.2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. За кредитним договором від 07.04.2008 № К048-08/Ф ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000,00 дол. США зі сплатою за нього 16,6% річних і строком по 07.04.2013. Виконання зобовязань позичальником було забезпечено іпотекою належного йому нерухомого майна будинку № 2 по вул. Локоти в смт. Великий Березний, про що 07.04.2008 був укладений договір іпотеки. Банк свої зобовязання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 17.01.2014 складав 31345,94 дол. США, з яких заборгованість: за кредитом 16893,73 дол. США, за процентами 5856,22 дол. США, за комісією 117,41 дол. США, пеня 8478,58 дол. США.

За приписами Закону України «Про іпотеку» кредитор-іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і може одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки предявити й вимогу про виселення усіх мешканців з предмета іпотеки житлового будинку. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з будинку його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України).

Посилаючись на ці обставини, на право вимагати повернення боргу, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.04.2008 № К048-08/Ф у розмірі 31345,94 дол. США, що для цілей визначення ціни позову за офіційним курсом НБУ на 17.01.2014 становило 250454,06 грн:

звернути стягнення на будинок загальною площею 513,70 кв. м, розташований за адресою: Закарпатська область, смт. Великий Березний, вул. Локоти, 2, шляхом продажу цього предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 07.04.2008) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: Закарпатська область, смт. Великий Березний, вул. Локоти, 2.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 15.08.2014 позов задоволено частково, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.04.2008 № К048-08/Ф у розмірі 31345,94 дол. США, що для цілей визначення ціни позову за офіційним курсом НБУ на 17.01.2014 становило 250454,06 грн:

звернено стягнення на предмет іпотеки: нежитлове приміщення пункт технічного обслуговування автомобілів загальною площею 513,7 кв. м, яке складається з будівлі пункту технічного обслуговування автомобілів, цегляна, площею 303,2 кв. м; навіс І змішані, 167,3 кв. м; навіс ІІ змішані, 126,8 кв. м, яка знаходиться в смт. Великий Березний по вул. Локоти, 2 Закарпатської області, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування, шляхом продажу цього предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дії щодо оформлення та з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2626,34 грн.;

в задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Відповідач оскаржив рішення суду першої інстанції, вважає його незаконним і необґрунтованим. Доводи апеляції зводяться до таких: позивачем не доведено порушення зобовязань відповідачем за кредитним та іпотечним договорами, такі обовязки відповідачем не порушувалися, розрахунок боргу не відповідає дійсності; заяву про те, що не заперечує проти задоволення позову, відповідач подав у суді першої інстанції за необізнаністю в галузі права та через відсутність представника, ця заява не відповідає його інтересам, тому не могла братися судом до уваги. Сторона просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2, який апеляцію підтримав, позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3, яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справ № 298/1169/14-ц і № 298/560/15-ц, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності вимог кредитора, що боржником не були заперечені та спростовані. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що за кредитним договором від 07.04.2008 № К048-08/Ф, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 13.01.2009 до кредитного договору, Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», надало ОСОБА_1 на строк по 07.04.2013 кредит у розмірі 30000,00 дол. США, а також 858,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору, зі сплатою за нього спочатку 16,6% річних, а за умовами додаткової угоди 19,1% річних, інших передбачених договором платежів, із відповідальністю позичальника за порушення зобовязань зі сплати коштів за договором у вигляді пені розміром у 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу, а також зі сплатою у разі порушення зобовязань відсотків з розрахунку 38,0% річних (відповідно до умов додаткової угоди 43,0% річних) (а.с. 35-40, 48-52).

На підставі договору іпотеки, укладеного ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) із ОСОБА_1 (іпотекодавцем) 07.04.2008 і посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1237, виконання зобовязань позичальником було забезпечено іпотекою нежитлового приміщення пункту технічного обслуговування автомобілів загальною площею 513,7 кв. м, яке складається з будівлі пункту технічного обслуговування автомобілів, цегляна, площею 303,2 кв. м; навіс І змішані, 167,3 кв. м; навіс ІІ змішані, 126,8 кв. м, яка знаходиться в смт. Великий Березний по вул. Локоти, 2 Закарпатської області, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 24.10.2003 приватним нотаріусом Великоберезнянського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2056 (а.с. 41-45).

Позичальник порушив свої зобовязання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор станом на 17.01.2014 розрахував у розмірі 31345,94 дол. США, з яких заборгованість: за кредитом 16893,73 дол. США, за процентами 5856,22 дол. США, за комісією 117,41 дол. США, пеня 8478,58 дол. США (а.с. 7-28). Для цілей встановлення ціни позову кредитор визначив гривневий еквівалент боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ 1 дол. США/7,99 грн (до двох знаків після коми) на 17.01.2014 і зазначив такий як 250454,06 грн (а.с. 29).

Факти виникнення відповідних правовідносин, порушення кредитного зобовязання, доводи кредитора відповідачем у суді першої інстанції не заперечувалися, як не оспорювалися по суті шляхом подання належних і допустимих доказів і розрахунок та елементи боргу, предявленого до стягнення. Заявою від 01.08.2014 боржник ОСОБА_1 просив суд розглянути справу в його відсутність, повідомив, що проти задоволення позову не заперечує (а.с. 65 «а»). Доказів вад волі відповідача при поданні до суду указаної заяви, порушення його права на захист від позову тощо в справі немає. Міркування в апеляційній скарзі стосовно того, що заява була подана через необізнаність сторони в галузі права та через відсутність представника необґрунтовані, є припущеннями та не можуть бути враховані.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання правом не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України). У цьому контексті слід також зауважити, що сторона має право користуватися правовою допомогою, може брати участь у цивільній справі особисто або через представника, особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника (ст. 12, ст. 27 ч. 1, ст. 38 ч.ч. 1, 2 ЦПК України), тобто, йдеться саме про право сторони, а не про обовязок сторони чи суду, цим правом, як і іншими, сторона користується на свій розсуд, відсутність такого представника у сторони сама по собі не є перешкодою для вирішення справи. Невикористання стороною відповідного процесуального права, рівно як і посилання на незнання закону (для врахування якого, власне, теж немає підстав), не може давати їй жодних матеріально- чи процесуально-правових переваг у змагальному цивільному процесі порівняно зі стороною, яка відповідно до вимог цивільного процесуального закону виконувала свої процесуальні обовязки та реалізувала процесуальні права.

Офіційний розрахунок боргу, складений позивачем, що ґрунтується на умовах договору та фінансових документах, які підтверджують в обліку відповідні операції, як один з письмових доказів (ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України) не спростовувався стороною відповідача, усні міркування з цього приводу підлягають перевірці (підтвердженню) доказами та можуть враховуватися у контексті встановленого на підставі доказів, що підлягають оцінці судом, за відсутності таких належних доказів ці міркування є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

За приписами ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 549-551, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 38 Закону України «Про іпотеку», цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, сплати неустойки, в т.ч., вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу відповідно до договору або рішення суду; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Тож право кредитора-іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки випливає із закону та умов договору і ніким не заперечується як таке.

Виходячи з викладеного, колегія суддів констатує, що відповідач не маючи перешкод для обрання правової позиції із метою захисту від позову, для надання доказів на її підтвердження та на спростування доводів позову не спростував такі у належний процесуальний спосіб, не були відповідні докази подані й на стадії апеляційного провадження в справі. Позичальник не довів відсутності вини у порушенні зобовязання.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Апеляційна скарга не містить жодних конкретних доводів по суті спору, щодо предмета позову тощо, а відповідачем не надано суду ніяких доказів, які б спростовували правову позицію позивача, законність, обґрунтованість і правильність по суті рішення суду першої інстанції про задоволення позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором. У частині вирішення вимоги про виселення скарга взагалі не містить ніяких доводів, у цій частині попри формулювання прохання в апеляційній скарзі рішення суду фактично не оскаржувалося. На час апеляційного розгляду справи встановлено, що на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі від 07.04.2008, ПАТ КБ «ПриватБанк» продало 14.04.2017 ОСОБА_6 предмет іпотеки пункт технічного обслуговування автомобілів по вул. Локоти, 2 в смт. Великий Березний Закарпатської області (а.с. 167). Клопотання відповідача про закриття провадження в справі через продаж предмета іпотеки вирішено ухвалою апеляційного суду від 20.09.2017.

Відтак, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, апеляційна скарга не дає підстав для скасування рішення суду із відмовою в позові в оскарженій частині, тому згідно зі ст. 308 ЦПК України її слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Великоберезнянського районного суду від 15 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді