АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №645/482/17 Головуючий суддя І інстанції Сілантьєва Е. Є.
Провадження № 22-ц/790/4335/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про захист честі, гідності та ділової репутації
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 107000 грн., а також судові витрати.

Посилався на те, що 31.12.2016р. під час виконання ним службових обов'язків у складі екіпажа патрульної поліції разом з іншим інспектором патрульної поліції Управління патрульної поліції м. Харкова ГУНП у Харківській області ОСОБА_3, під час з'ясування ОСОБА_3 обставин щодо порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля Honda Accent реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 на місце пригоди прибув запрошений цим водієм для захисту своїх інтересів відповідач ОСОБА_2, який жодних документів на підтвердження своєї про те, що він є фахівцем права не надав. При спілкуванні з позивачем, ОСОБА_2 ображав останнього, принижував його честь, гідність, погрожував йому фізичною розправою, принижував його репутацію перед підлеглими. При цьому відповідач здійснював відеозапис цього «спілкування» на відеозаписуючий пристрій. Також позивач зазначив, що відповідач на сайті в мережі Інтернет «youtube.com» на «своєму» каналі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2) розмістив, тобто оприлюднив необмеженому колу осіб (станом на 19.29 - 03.02.2017 р. - 82801 перегляд), відео, на якому він ображає, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, погрожує останньому, кричить на позивача, вказує, що тому треба робити, виконуючи свої обов'язки (відео додається до позову на електронному носії інформації). Також таке саме відео ОСОБА_2 розмістив і на своїй особистій сторінці у соціальній мережі «ВКонтакті» (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_3. де станом на 14.25 03.02.2017 р. - 942 перегляди), яке до теперішнього часу знаходиться у вільному доступі для всіх користувачів мережі Інтернет (скріншот зі сторінки Відповідача, на якій є фото Позивача та образливі коментарі у бік Позивача доданий до позову). Також позивачем надана стенограма образливих та інших слів.

Обґрунтовуючи моральну шкоду ОСОБА_1 послався на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача по відношенню до позивача: нецензурної лайки, образ та погроз фізичної розправи, які були висловлені на місці пригоди у присутності підлеглих позивача, та поширенням відеозапису цих подій в мережі Інтернет серед широкого кола осіб - позивач був ображений та принижений, відчуває душевний та психологічний дискомфорт. Позивач також змушений був виправдовуватись перед підлеглими, в тому числі з приводу неможливості «утихомирити» відповідача під час тих подій, він втрачає авторитет серед підлеглих, що погіршило його ділову репутацію в колективі та суспільному житті, пояснювати свою поведінку друзям, родичам, знайомим.

Посилаючись на ст.ст. 3, 28, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 270, 1167 ЦК України приписи постанов Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995р. № 7 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», і від 27.02.2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач просив задовольнити його вимоги.

Відповідач позов не визнав, за його необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідач визнав, що 31 грудня 2016 року він приїхав на місце зупинки транспортного засобу водія ОСОБА_4 та спілкувався з робітниками поліції, в тому числі і з позивачем по справі, відносно їх неправомірних дій щодо зупинки транспортного засобу. Оскільки, розташований у тому місці дорожній знак, який забороняє проїзд транспортних засобів не відповідає вимогам діючого Законодавства України. Як зазначив відповідач, робітники поліції погодились з його запереченнями і тому водій ОСОБА_4 був відпущений, на нього не було складено ніякого протоколу та він не був попереджений про недопустимість порушення Правил дорожнього руху України. Наполягав на тому, що він спілкувався з відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, виконуючим обов'язки заступника командира роти лейтенантом поліції ОСОБА_1, а не з приватною фізичною особою. При цьому відповідач заперечив, що він опублікував відеозапис в мережі Інтернет і зауважив, що будь - якої інформації щодо особистого життя позивача в зазначених публікаціях не наведено, а позивач як публічна особа у даному випадку має право лише на спростування поширеної інформації, з приводу чого вимог не було заявлено.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 06 червня 2017 року було виправлено описку у вищевказаному рішенні.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому посилався на те, що рішення незаконне, необгрунтоване, судом неповно, не всебічно досліджені докази, що мають значення для справи, суд порушив принцип змагальності та диспозитивності, суд підійшов формально та необ'єктивно до дослідження доказів та надання їм оцінки, порушив норми матеріального права та безпідставно застосував рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України», оскільки у даному випадку відбувалося не поширення неправдивої інформації, а навмисне, у грубій формі ображення та погрози відповідача на адресу позивача, як приватної особи, що законом передбачена відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди, а не адміністративна відповідальність передбачена ст. 185 КУпАП за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов»язків або ст. 173 КУаАП, які не захищають порушених прав позивача. Наполягав на тому, що правовий статус поліцейського не має виключення в питанні захисту його честі і гідності у порівнянні з іншими громадянами.

Вказав, що суд безпідставно не взяв до уваги досліджені у судовому засіданні скріншоти вебсторінок з мережі Інтернет, які були надані на обґрунтування позову, оскільки законодавством про нотаріат не передбачений право нотаріусів їх посвідчувати; суд першої інстанції помилково застосував ст. 10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (надалі - Конвенція) і вважав, що позивач під час подій діяв як публічна особа.

Посилався також на рішення Верховного Суду України від 4 листопада 2009 року у справі № 6-15491св09, в якому було висловлено правову позицію про те, що не можна вважати оціночними судженнями образи, з приводу яких й був заявлений цей позов.

Зазначив, що згідно рішень Європейського суду з прав людини у справах «Салов проти України», «Ромашов проти України», «Яноновський проти Польщі» - позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яке має носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є превентивним засобом попередження протиправних дій боку відповідача.

Для підтвердження доводів скарги позивач в порядку ч. 2 ст. 303 ЦПК України надав новий доказ: Акт огляду веб-сторінки та перегляду відеозапису під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», складений адвокатом Нікольським О.М., що на його думку разом із наявними в матеріалах справи скріншотами, є письмовими доказами підстав заявленого позову. Вказаний Акт він не міг надати у суді першої інстанції з огляду на те, що обмеження його огляду власником «каналу» було знято після розгляду справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст. 303 ЦПК України межах, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 23 ЦК України передбачає право на відшкодування моральної шкоди.

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Стаття 270 ЦК України передбачає невичерпний перелік особистих немайнових прав: відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

За змістом статті 276 ЦК України фізична особа, діями якої було порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Стаття 297 ЦК України визначає право на повагу до гідності та честі

1. Кожен має право на повагу до його гідності та честі.

2. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

3. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно до статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації . Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Судом було встановлено, що 31 грудня 2016 року біля 14 годині 15 хвилин інспектором патрульної поліції Управління патрульної поліції м. Харкова ГУНП у Харківської області ОСОБА_3 в районі будинку № 55 по вул. Петра Григоренко у м. Харкові був зупинений автомобіль Honda Accent, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4, внаслідок порушення останнім п. 3.21 Правил дорожнього руху «в'їзд заборонено». Разом з інспектором патрульної поліції Управління патрульної поліції м. Харкова ГУНП у Харківської області ОСОБА_3, в одному екіпажі патрульної поліції знаходився виконуючий обов'язки заступника командира роти лейтенант поліції - позивач ОСОБА_1, який також виконував функцію по охороні правопорядку, та знаходився при виконанні своїх службових обов'язків.

Через деякий час на місці зупинки транспортного засобу приїхав відповідач по справі - ОСОБА_2, який представився представником водія ОСОБА_4 за усною домовленістю, але доказів на підтвердження цього відповідно до вимог ст. ст. 270, 271 КУпАП робітниками поліції не надав.

У судовому засіданні досліджувалось відео, яке було надано позивачем в якості доказу по справі, та на якому знайшло своє відображення «спілкування» лейтенанта поліції ОСОБА_1, інспекторів поліції ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та водія ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_2 Зазначене «спілкування» відбувалось напроти супермаркету, у денний час добі, та як вбачається з відео поряд постійно проходили люди, які звертали увагу на конфлікт, який відбувається. При цьому ОСОБА_2 дійсно висловлювався нецензурною лайкою на адресу лейтенанта поліції ОСОБА_1 та інших поліцейських, також принизливо висловлювався на їх адресу, та перешкоджав робітникам поліції виконувати свою роботу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що висловлені відповідачем зауваження з приводу непрофесійних дій позивача за своїм змістом є допустимою в розумінні ст. 10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. критикою публічної особи, якою є позивач в ролі поліцейського при виконання службових обов'язків, а образливі висловлювання, та погрози фізичною розправою з боку відповідача на адресу позивача можуть бути підставою для адміністративної відповідальності.

При цьому суд обґрунтовано відхилив заперечення позивача та його представника стосовно того, що під час спілкування з відповідачем позивач не перебував при виконанні службових обов'язків. Наведені з цього приводу позивачем доводи про приватний характер спілкування між сторонами на місці затримання автомобіля належними і допустимими доказами не доведені та спростовується тим фактом, що спілкування позивача з відповідачем відбувалося під час виконання позивачем службових обов'язків інспектора поліції, у складі екіпажу патрульних поліцейських, а також результатами огляду відео, з якого вбачається, що відповідач по справі неоднаразово звертався до позивача, називаючи останнього як «інспектор», вимагав у нього представитися та показати службове посвідчення, що ОСОБА_1 і зробив, пред'явив ОСОБА_9 посвідчення поліцейського.

Той факт, що процесуальні питання про складення протоколу про адміністративне правопорушення вирішував не позивач, а інший інспектор поліції, не спростовує публічний характер правовідносин між позивачем, як працівником правоохоронного органу, та відповідачем.

Так, відповідно до ст. 59 Закону України «Про національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Стаття 35 Закону України «Про Національну поліцію» надає поліцейському право зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

А відповідно до ст. 36 вказаного Закону України поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний строк або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або об'єктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоров'я людей, для збереження та фіксації слідів правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача, з урахуванням наявних у нього законних владних повноважень, реальної можливості застосувавши владні повноваження інспектора поліції для припинення образливих висловлювань та погроз на свою адресу з боку ОСОБА_1 в ситуації, яка склалася під час вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Відповідно до положень Закону України «Про національну поліцію» позивач діяв як уповноважена Державою на виконання забезпечення порядку та законності, тому у ньому були передбачені законом можливості вимагати від відповідача припинити його дії, які виражалися в неповазі до поліцейських та їх зневаги, у погрозах фізичної розправи, висловлені у публічному місці брутальною лайкою, що об'єктивно перешкоджало виконанню поліцейськими своїх службових обов'язків, - та вимагати покинути місце пригоди. А у випадку непокори законним вимогам поліцейського, - прийняти належних міри реагування, у тому числі складання адміністративного протоколу на винну особу на підставі ст.ст. 173, 185 КУпАП,

Крім того, позивач у своїх позовних вимогах визнавав, що дії відповідача є проявом неповаги до Держави та можуть суттєво погіршити стан законності, пригноблюючи співробітників правоохоронних та інших органів, та відволікаючи їх від виконання прямих обов'язків. Позивач у позовних вимогах зазначає, що відповідач свідомо провокує співробітників поліції, він і не приховує цього, він робить все для того, щоб вивести поліцейських із рівноваги і спровокувати їх на незаконні дії.

Тому колегія суддів погоджується з тим, що з приводу висловлених відповідачем на адресу позивача образ, приниження та нецензурної лайки виникли не приватно-правові, а публічні правовідносини, внаслідок чого страждає ділова репутація правоохоронного органу, який під час виникнення спірних правовідносин представляв позивач.

За змістом ст..ст. 23, 1167 ЦК України заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Однак судом в даній справі не розглядався позов про захист ділової репутації органу Національної поліції, а заявлений ОСОБА_1 відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України позов про відшкодування моральної шкоди стосується захисту немайнових прав приватної фізичної особи.

Оскільки позивач у даному випадку перебував на службі в якості поліцейського, то всі висловлені на його адресу з боку відповідача образи охоплюються особливостями проходження служби у даному правоохоронному органі та професійними вимогами до поліцейського бути спроможним професійно і ефективно діяти в умовах психологічного та фізичного тиску та протидії з боку правопорушників, маючи для цього відповідні психологічні якості. Отримані ОСОБА_1 внаслідок такої професійної діяльності душевні страждання та переживання є особливостями професії поліцейського, про що він не міг не знати, поступаючи до лав національної поліції. Загальновідомою обставиною є той факт, що поліцейський під час виконання службових обов'язків наражається на небезпеку отримати душевні травми і тому позивач повинний був в межах специфіки своєї професії бути психологічно готовим до таких конфліктів та образ.

При цьому правовий статус поліцейського передбачає обов'язок Держави компенсувати такий професійний ризик за рахунок відповідного фінансово та соціального забезпечення, що передбачено положеннями ст.ст. 62, 94-97, 102 Закону України «Про Національну поліцію», а не шляхом вирішення спорів працівника поліції з порушником в порядку цивільного судочинства.

Оскільки отримані позивачем під час виконання службових обов'язків інспектора поліції образи та погрози з боку відповідача не вийшли поза межі звичайного професійного ризику в діяльності поліцейського, до чого позивач повинний бути готовий, обґрунтовано розраховуючи на відповідну державну матеріальну компенсацію від таких особливостей проходження служби, - слід визнати недоведений факт завдання йому моральної шкоди в розумінні ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

З цих же причин, оскільки передбачені ст. 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 гарантії захисту стосуються приватного життя особи відвтручання органів державної влади, то посилання у скарзі на відповідну практику Європейського суду з прав людини щодо стягнення моральної шкоди є безпідставним.

Що стосується висловлювань позивача на адресу відповідача щодо непрофесійності його дій під час вирішення питання про складання протоколу про адміністративне правопорушення по факту порушення Правил дорожнього руху, які були висловлені позивачем 31 грудня 2016 року, в яких він посилався на неспроможність позивача виявити невідповідність дорожнього знаку вимогам ДСТУ, що виключає правопорушення з боку водія, - то за своїм змістом, не зважаючи на їх різку та провокативну форму, вони є критикою відносно публічної особи, якою є позивач - працівник поліції і мають характер оціночних суджень. Тому таке поширення інформації перебуває під захистом, який надає ст. 10 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року праву на свободу вираження поглядів у формі передавання інформації без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

З огляду на те, що стандарти демократичного суспільства передбачають необхідність громадського контролю над професійними діями службових осіб правоохоронних органів, які є публічними особами і внаслідок цього повинні бути відкритими до критики, у тому числі в різкій і провокативній формі, відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції такі дії відповідача не можуть підлягати санкціям у вигляді цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.

Тому колегія суддів погоджується з наведеними з цього приводу висновками суду першої інстанції про те, що публічна особа повинна бути готова до критики, межа якої у порівнянні з пересічною особою є ширшою.

Апеляційний суд відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України прийняв новий доказ, який позивач внаслідок заблокованого ресурсу в мережі Інтернет не мав змоги надати до суду першої інстанції стосовно змісту відеоролика, розміщеного 05 січня 2017 року на вебсторінці за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 - односторонній акт від 08 червня 2017 року огляду цієї сторінки адвокатом, в якій адвокатом після перегляду відеозапису встановлено, що особа, яка здійснює відеозапис, є ОСОБА_2 (а.с. 144-146). Однак вказаний акт не свідчить про те, що вказаний відеозапис поширив в мережі Інтернет виклав саме відповідач ОСОБА_2 Питання фіксування наявності інформації, дати її розповсюдження та ідентифікації особи її розповсюджувача вимагає спеціальних знань в області ІТ технологій. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд у передбаченому ст. 143 ЦПК України порядку призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тому колегія суддів відповідно до ст. 59 ЦПК України відхиляє вказаний Акт адвоката від 08 червня 2017 року, як недопустимий доказ. З цих же причин слід визнати, що суд першої інстанції обгрунтовано відхилив надані позивачем на підтвердження поширення відповідачем відеозапису вищевказаних подій скріншоти веб-сторінок в мережі Інтернет, доводи скарги цих висновків не спростовують.

У позивача, який був представлений в суді адвокатом була процесуальна можливість заявити клопотання про призначення з цього приводу судової експертизи, однак супереч ст. 60 ЦПК України він не надав до суду належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів відхиляє цей новий доказ висновки суду першої інстанції про недоведеність позову в частині поширення відповідачем відеозапису подій 31 грудня 2016 року в мережі Інтернет, що також виключає його відповідальність за такі дії.

Крім того, колегія суддів виходячи з вищевказаних міркувань стосовно допустимості критики на адресу працівника правоохоронних органів, яка не переходить у перешкоджання діяльності правоохоронного органу, - також вважає, що покладення цивільно-правової відповідальності за такі дії відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції є непропорційним втручанням у захищене вказаною статтею справо на свободу слова.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308,313, 314, 315, 317, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

РішенняФрунзенського районного суду м.Харкова від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії