Справа № 464/3076/16-ц
пр.№ 2/464/109/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2017 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого - судді Дулебка Н.І.,

секретар - Кріль Х.О.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третьої особи - приватного нотаріуса Пилипенко Христини Олегівни, про визнання недійсним та скасування договору, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування права власності, визнання права власності, -

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, поданим представником ОСОБА_1, до відповідача ОСОБА_4, в якому просила, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14 липня 2016 року, визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 28 серпня 2014 року між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О. та зареєстрований в реєстрі за №971; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15426103 від 28 серпня 2014 року, на вказану квартиру за ОСОБА_4; скасувати право власності ОСОБА_4 на таку квартиру та погасити запис про право власності №6816525 від 28 серпня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвати право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 28 серпня 2014 року уклала з відповідачем договір купівлі-продажу належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстрована разом з сином ОСОБА_6, який є інвалідом ІІ групи та страждає психічними розладами. У серпні 2014 року син знаходився на стаціонарному лікуванні в Львівській обласній клінічній психіатричній лікарні та з 14 серпня 2014 року, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, був переведений до лікарні швидкої допомоги з діагнозом: виразкова хвороба шлунка ускладнена кровотечею, гостра постгемогранічна анемія середнього ступеня, ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, НК 1А ст. шизофренія, з 29 серпня 2014 року переведений на стаціонарне лікування в обласну психіатричну лікарню. У зв'язку з вказаними обставинами перебувала у важкому психологічному стресі, не спала та не вела нормальний спосіб життя, весь час думала про здоров'я сина. Родичів та близьких у них немає. Відповідач ОСОБА_4, працюючи в психіатричній лікарні, знала про її проблеми з сином, заспокоювала, сказала, що все з ним буде добре, але для цього необхідно укласти договір. У момент укладення договору не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, такий договір не відповідав її внутрішній волі. Крім цього, після укладення договору разом з сином продовжують проживати у квартирі, сплачувати за утримання будинку та комунальні послуги, вважаючи таку квартиру свою власністю. Через деякий час відповідач разом зі своїм чоловіком прийшли до вказаного помешкання, сказали, що таке належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу та повідомили про необхідність звільнення вказаного приміщення. Крім цього, коли звернулася за призначенням субсидії, у такій було відмовлено, оскільки вона не є власником квартири, а особові рахунки на сплату комунальних послуг переоформлені на нового власника.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Додатково вказала, що позивач, проживаючи та сплачуючи комунальні послуги за користування спірною квартирою після укладення договору купівлі-продажу, була впевнена, що така квартира належить їй на праві власності, договір був підписаний нею лише з метою покращення умов перебування її сина в лікарні. Зазначила, що відповідач після укладення договору до позивача та її сина у квартиру не навідувалась і всупереч положенням п. 8 цього договору не вносила оплату за комунальні послуги. Ствердила, що догляд за позивачем та її сином здійснювали чужі їм люди. Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав з підстав, що викладені у письмових запереченнях проти позову. Додатково зазначив, що відповідач ОСОБА_4 дійсно працювала в психіатричній лікарні, проте лікування сина позивача не здійснювала та впливу на останнього не мала. Підтвердив факт знайомства сторін, ОСОБА_3 певний час проживала у ОСОБА_4, остання забезпечувала позивача продуктами харчування. Вказав, що саме позивач запропонувала відповідачу укласти договір купівлі-продажу належної їй на праві власності квартири. Остання сама вчиняла дії, спрямовані на відчуження спірної квартири, зокрема, брала участь у підготовці документів для вчинення правочину, з'явилася до нотаріуса для підписання договору, при цьому, діяла зі своєї волі. На момент укладення спірного договору відповідач не знала про те, що позивач страждає психічним розладом, така медична документація була надана лише на час проведення судово-психіатричної експертизи. Ствердив, що відповідач у момент укладення договору була впевнена в дієздатності позивача та в усвідомленні нею значення своїх дій. Зазначив, що ОСОБА_4 здійснювала у квартирі АДРЕСА_1 ремонті роботи, проте позивач її до квартири не допускала, у зв'язку з чим також не могла оплачувати за комунальні послуги, рахунки щодо сплати яких переоформила на себе. Разом з тим, вказав, що оплату комунальних послуг позивач проводила за кошти, які надавала відповідач. За наведених обставин просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Львівського МНО Пилипенко Х.О. у судове засідання не з'явилася, подала до суду письмові пояснення, відповідно до яких вказала, що перед посвідченням оспорюваного правочину сторонам роз'яснено зміст договору купівлі-продажу та його правові наслідки. Оскільки подані сторонами документи відповідали вимогам чинного законодавства, а наміри не викликали сумнівів, відтак за бажанням та їх взаємною згодою, договір купівлі-продажу було посвідчено. Просила розглядати справу за її відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О., зареєстрований в реєстрі за №971 (а.с. 5-7).

Відповідно до умов вказаного договору, позивач передала, а відповідач прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки, виданої ЛКП «Житловик-С» 18 травня 2016 року, у квартирі АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_4, зареєстровані ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 (а.с. 45).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 19 травня 2016 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2014 року (а.с. 50 -51).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі №6-131цс14 від 17 вересня 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 58 ЦПК України.

З пояснень представника позивача встановлено, що ОСОБА_3 станом на момент укладення оскаржуваного договору перебувала на обліку в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері з приводу психоневрологічного захворювання, у зв'язку з чим не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а оскаржуваний договір не відповідав її внутрішній волі.

Згідно з довідкою Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру №1606д від 21 червня 2016 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходиться на обліку та амбулаторному лікуванні з 25 травня 1995 року з приводу депресивного розладу (а.с. 62).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №501 від 9 вересня 2016 року, ОСОБА_3 в даний час та на момент укладення нею договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28 серпня 2014 року страждала стійким хронічним розладом психічної діяльності у психічному розладу внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (травми голови + церебральний атеросклероз + гіпертонічна хвороба) зі стійкими афективними розладами (депресивними) та вираженим психоорганічним синдромом та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 85-89).

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що позивач у момент укладення оскаржуваного договору перебувала у такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, підстави вважати проведену у справі експертизу неповною, неясною, необґрунтованою, чи такою, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви у своїй правильності, відсутні. Клопотань щодо виклику в судове засідання експертів для роз'яснення такого висновку, дослідження інших доказів представники сторін не заявляли.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено такого способу захисту як скасування договору. Також, не можуть бути судом задоволені позовні вимоги, що пов'язані з внесенням змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, визнання права власності, оскільки рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу даної квартири є підставою для внесення відповідних змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Крім цього, з урахуванням положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, за задоволену судом вимогу немайнового характеру, у розмірі 551,20 грн.

Керуючись статями 203, 215, 225 ЦК України, статтями 10, 11, 58, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 28 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Христиною Олегівною та зареєстрований в реєстрі за №971, - визнати недійсним.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.