Справа № 591/3603/17
Провадження № 2/591/2069/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

з участю секретаря Кальченко М.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Пономаренко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Сумського національного аграрного університету про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

10.07.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом до СНАУ, свої вимоги обгрунтовува тим, що 14.06.2017 року йому було звільнено з посади інженера-програміста 2 категорії з інформаційно-обчислювального центру у зв'язку з скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, посилаючись на те, що фактично відбулась не ліквідація центру, а його просте перейменування, а 30.03.2017 року при попередженні про вивільнення йому не було запропоновано переведення в межах однорідних професій на інші вакантні посади. Лише 14.06.2017 року позивачу запропонували посади, що були тимчасовими та з нижчою заробітною платою, і позивач надав згоду на переведення на запропоновану посаду лаборанта центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій. Однак позивач був звільнений в цей же день, без врахування, що його згоди на переведення на запропоновану посаду, баз врахування його статусу інваліда війни, що надає йому переважне право залишення на роботі. Позивач вказує, що відповідач не виконав свій обов'язок по його працевлаштуванню, та просить визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити позивача на роботі на посаді інженера-програміста 2 категорії, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засідання представник позивача позов підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав письмові заперечення (а.с.20-22), суть яких зводиться до наступного. Відповідач вказує, що на засіданні вченої ради СНАУ було прийнято рішення від 26.09.2016 року № 3 «Про ліквідацію інформаційно-обчислювального центра та створення центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій». Про майбутнє вивільнення працівників була надана інформація первинній профспілковій організації, заперечень або незгоди від профспілки не надійшло. 30.03.2017 року позивач та інші працівники ІОЦ були персонально попереджені про наступне вивільнення, одночасно з цим позивачу були запропоновані всі наявні вакантні посади, з урахуванням рівня професійної освіти та кваліфікації позивача. Позивач відмовився від запропонованих посад, про що був складений акт про відмову від 30.03.2017 року. Відповідач також вказує, що позивач скористався своїм правом на додаткову відпустку з 31.05.2017 року по 13.06.2017 року. 14.06.2017 року позивачу були запропоновані наявні вакантні посади. Відповідач вважає, що позивач надав згоду на переведення на посаду старшого лаборанта центру інформаційних технологій, не розуміючи, що кваліфікаційною вимогою за даною посадою є повна вища профільна освіта за спеціальністю інженер-програміст, інженер-електронник, якої позивач не має. В судовому засіданні представник відповідача пояснив також, що запропонована позивачу посада старшого лаборанта центру інформаційних технологій взагалі була помилково включена до переліку вакантних посад, оскільки на час звільнення позивача не була вакантною.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом від 14.06.2017 року № 886-цк ОСОБА_3 був звільнений з посади інженера-програміста 2 категорії інформаційно-обчислювального центру у зв'язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.11).

Звільненню позивача передували такі події.

На підставі письмового подання ректора СНАУ «Про ліквідацію інформаційно-обчислювального центру та створення центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій», на засіданні вченої ради СНАУ було прийнято рішення № 3 від 26.09.16 року «Про ліквідацію інформаційно-обчислювального центру та створення центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій» (а.с. 24, 25) .

На підставі вказаного рішення вченої ради СНАУ, ректором СНАУ виданий наказ від 28.03.2017 року № 427-ВК «Про ліквідацію інформаційно-обчислювального центру Сумського НАУ та скорочення штату працівників», яким з 01.06.2017 року ліквідовано ІОЦ і всі посади у підрозділі скорочено (а.с.28-29).

Листом від 28.02.2017 року адміністрацією СНАУ повідомлено профспілкову організацію про ліквідацію ІОЦ та скорочення штату працівників із зазначенням конкретних посад (а.с.26).

30.03.2017 року позивача було під підпис письмово попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.30).

30.03.2017 року на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, позивачу було запропоновано наявні вакантні посади (а.с.31), від переведення на які ОСОБА_3 відмовився, про що було складено відповідний акт (а.с.32).

На засіданні профспілкового комітету від 16.05.2017 року було розглянуто подання адміністрації СНАУ щодо надання згоди на звільнення працівників та надано згоду на звільнення чотирьох осіб, в тому числі ОСОБА_3 (а.с.27, 33-37).

В період з 31.05.2017 року по 13.06.2017 року ОСОБА_3 перебував у додатковій відпустці (а.с.38).

14.06.2017 року позивачу було запропоновано наявні вакантні посади, в тому числі посада старшого лаборанта центру інформаційний систем та комп'ютерних технологій, позивач надав згоду на переведення саме на вказану посаду (а.с.39).

Перевіряючи дотримання відповідачем процедури звільнення ОСОБА_3, судом береться до уваги правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) про те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані не тільки з'ясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а й - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Так, суд вважає, що зібраними в справі доказами доведено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація інформаційно-обчислюваного центру - одного із структурних підрозділів СНАУ, в зв'язку недостатньою функціональністю даного підрозділу та неспроможністю складати програми для підготовки студентів, навчанню та наданню послуг з системного аналізу, програмування і супроводження програм, в зв'язку з неякісністю кадрового складу та створення нового підрозділу: Центру інформаційних систем та комп'ютерних технологій.

Вказані зміни проведені у зв'язку з необхідність забезпечення стратегічного розвитку інформаційного середовища університету, телекомунікаційних систем освітнього процесу, сучасних технологій навчання, а також у зв'язку з неналежною та неефективною роботою інформаційно-обчислювального центру в тому числі і внаслідок неякісного кадрового складу більшості працівників цього підрозділу при відсутності у них вищої профільної освіти (а.с.24).

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що змінилася лише назва підрозділу, оскільки з порівняльного аналізу положень про ліквідований та новостворений підрозділи вбачається, що їх основні завдання та функції значно різняться, зокрема: метою створення Центру інформаційних технологій зазначено впровадження ефективних інформаційно-комунікаційних, мультимедійних та інтерактивних технологій в освітній процес, наукові дослідження, та господарчу діяльність (а.с.60).

Крім того, одним з основних завдань новоствореного Центру визначена розробка комп'ютерних програм для забезпечення освітнього процесу та діяльності структурних підрозділів університету (а.с.60) чого не було в Положенні про ІОЦ, де було визначено лише забезпечення навчального процесу прикладними програмами (а.с.60).

Як пояснив суду представник відповідача, раніше СНАУ купував комп'ютерні програми, а на даний час університет вважає необхідним мати в штаті своїх співробітників - спеціалістів відповідної кваліфікації та фаху, які зможуть власними силами розробляти комп'ютерні програми, необхідні для університету.

Також з аналізу положень про ліквідований та новостворений підрозділи вбачається, що до співробітників новоствореного Центру поставлені значно вищі кваліфікаційні вимоги, зокрема: повна вища освіта за фахом інформаційні технології, кваліфікаціями: інженер-програміст, інженер-електронник, інженер-програміст прикладний (а.с.60).

До доводів позивача про те, що позивачу на момент звільнення не була запропонована відповідачем інша робота, що свідчить про порушення його прав, суд ставиться критично.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року у справі № 6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю чи іншу вакантну роботу, які працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації досвіду тощо.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач двічі пропонував позивачу наявні в університеті вакантні посади - 30.03.2017 року та 14.06.2017 року (а.с.31-32, 39).

Судом встановлено, 30.03.2017 року позивач відмовився від запропонованих наявних в установі вакансій (а.с.31-32), а 14.06. 2017 року позивач погодився на запропоновану вакантну посаду старшого лаборанта центру інформаційних систем (а.с. 39).

При цьому, суд звертає увагу на дві обставини при пропонуванні вакантних посад 14.06.2017 року.

По-перше, посада старшого лаборанта центру інформаційних систем, на яку погодився позивач, в дійсності не була вакантною станом на 14.06.2017 року, що підтвердилось доказами в ході розгляду справи (а.с.57,58), і в даному випадку мало місце неналежне виконання своїх посадових обов'язків працівниками кадрової служби та юрисконсультом, на що суд відреагував окремою ухвалою під час розгляду даної справи та зобов'язав керівництво університету усунути порушення та вжити заходи.

По-друге, суд вважає, що позивач не відповідає запропонованій йому посаді старшого лаборанта центру інформаційних систем за кваліфікаційними вимогами (освіта, спеціальні знання та вміння). Окрім того, позивач не має вищої освіти за фахом інформаційні технології, кваліфікаціями: інженер-програміст, інженер-електронник, інженер-програміст прикладний, які є обов'язковими для всіх посад в новоствореному Центрі інформаційних систем (а.с.60).

Так, з дипломів позивача вбачається, що він має повну вищу освіту за спеціальністю «Агрономія» (а.с.23), та професійно-технічну освіту за спеціальністю «Апаратник хімічного виробництва» (а.с.76).

Вказана освіта не відповідає вимогам, що ставляться до посади старшого лаборанта центру інформаційних систем (а.с.61-63).

Судом встановлено, що позивач працював на посаді інженера-програміста 2 категорії з 03.02.2014 року (а.с.10), і його посадові обов'язки значно відрізнялися від посадових обов'язків старшого лаборанта (а.с. 61-63, 71-73). Зокрема, до посадових обов'язків інженера-програміста 2 категорії не входило зокрема, проведення консультацій професорсько-викладацького складу по методиці роботи з навчальними програми (а.с.61-63).

Взагалі, як вбачається з посадових обов'язків інженера-програміста 2 категорії, він займався обслуговуванням та налаштуванням технічного обладнання (а.с.71), а не розробкою, впровадженням та супроводженням комп'ютерних програм.

Більше того, з посадової інструкції інженера-програміста 2 категорії вбачається, що за кваліфікаційними вимогами від даного працівника вимагалось лише вміння використовувати у професійній діяльності комп'ютерну, обчислювальну та оргтехніку, що свідчить про достатньо низький рівень кваліфікаційних вимог.

За вказаних обставин, суд вважає, що відповідачем було виконано вимоги ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України та запропоновано позивачу наявні вакантні посади з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Що стосується посилань позивача на порушення відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в університеті відбулась ліквідація структурного підрозділу, в зв'язку з чим була скорочена вся чисельність і штат працівників ліквідованого інформаційно-обчислювального центру (а.с.26), тобто, у ліквідованому центрі взагалі не залишилось працівників, у зв'язку з чим на момент звільнення у позивача не було переважного права залишитись на роботі, відповідно до ст. 42 КЗпП України.

Вказане питання також розглядалося на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації викладачів і співробітників СНАУ, на якому була надана згода на звільнення ОСОБА_3, питання розглядалось в присутності позивача та не встановлено підстав для переважного права залишення його на роботі, про що свідчить протокол № 7 від 16.05.2017 року (а.с.33-37).

Аналізуючи надані суду документи, суд дійшов висновку, що вищезазначені зобов'язання відповідач виконав, оскільки позивача було звільнено у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, пов'язаними із скороченням чисельності та штату працівників. При звільненні позивача його прав порушено не було, оскільки відповідачем була дотримана процедура такого звільнення, у зв'язку з чим відсутні підстави для поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 214-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Сумського національного аграрного університету про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Повне рішення суду складено в п'ятиденний строк з дня закінчення розгляду справи.

Суддя Зарічного районного суду м. Суми Г.В. Кривцова