Справа № 727/7971/16-ц
Провадження № 2/727/436/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 січня 2017 року. Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді Семенка О.В.
при секретарі Гончарук Н.Г.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки та додаткового договору до нього недійсним, -
В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки та додаткового договору до нього недійсним
В позовній заяві посилається на те, що 09.08.2007 р. між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір поруки №CVX0GA00000081.
Але, в свою чергу, зміни до Договору поруки №CVX0GA00000081 від 09.08.2007р., укладеного між поручителем ОСОБА_6 та відповідачем не вносились, додаткова угода між Банком та поручителем не укладалась.
Зміни ж до Договору поруки №CVX0GA00000081 від 09.08.2007р., укладеного між ОСОБА_3В, та ПАТ КБ «Приватбанк» і після укладення цієї додаткової угоди також не вносились.
За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею основного зобовязання, а також у разі зміни кредитного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його фінансової відповідальності.
Зі змісту норми вбачається, що припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується.
Щодо визнання частково недійсним договору іпотеки, із внесеними змінами до нього.
09.08.2007р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено іпотечний договір №СУХ0СА00000081.
17.09.2007р. між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір до іпотечного договору №СУХ0СА00000081 від 09.08.2007р.
Предметом даного Іпотечного договору є надання ОСОБА_7 в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.33.3 цього договору в забезпечення виконання зобовязань Позичальника - ОСОБА_5, перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Позичальником зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_7.
Пунктом 23 розділу Звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки Іпотечного договору встановлено, що реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.
Положеннями п. 24 Іпотечного договору передбачено, що у випадку, коли суми, вирученої від продажу Предмету іпотеки, недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог з іншого майна ОСОБА_7 та/або Позичальника. У першу чергу перед іншими кредиторами. Реалізація цього майна здійснюється у порядку передбаченому чинним законодавством України.
Вважає, що зазначений пункт 24 даного іпотечного договору суперечить чинному законодавству України, ЗУ «Про іпотеку» та судовій практиці Верховного Суду України, відповідно є нікчемним.
Субєктами іпотечних правовідносин Закон України «Про іпотеку» визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.
Відповідно до визначень, що містяться в ст. 1 Закон України «Про іпотеку», іпотекодержателем є кредитор за основним зобовязанням.
ОСОБА_7 - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або зобовязання іншої особи перед іпотекодержателем. ОСОБА_7 може бути боржник або майновий поручитель.
Майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи боржника.
Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобовязань, регулювання якого здійснюється ст. ст.572593 гл.49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участю майнового поручителя не підлягають застосуванню положення §3 гл.49 ЦК (постанова ВС від 16.10.2012 у справі №3-43гс12).
Так, Верховний Суд України в Аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна зазначив, що потрібно мати на увазі, що боржник за основним зобовязанням та майновий поручитель - ОСОБА_7 не є солідарними боржниками. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст.541 ЦК).
Законом України «Про іпотеку», по-перше, солідарної відповідальності боржника за основним зобовязанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобовязання не передбачено. По-друге, зазначеним законом, а саме - ч. 1 ст. 11, чітко визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у звязку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.
Згідно ст.203 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно- правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
Отже, банк, уклавши з майновим поручителем ОСОБА_6 іпотечний договір №CVX0GA00000081 від 09.08.2007р., із внесеними змінами, та, зазначивши в ньому (п. 24), ту умову, що ОСОБА_6 несе повну відповідальність (солідарну) за зобовязаннями позичальника, вийшов за межі положень ст. 11 ЗУ «Про іпотеку», чим відповідно порушив вказані норми законодавства, а тому, вважаємо, що зазначений п. 24 іпотечного договору є недійсними.
На підставі наведеного просить суд винести рішення яким, визнати поруку, за договором поруки від 09.08.2007р. укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» №СУХ0ОА00000081. - припиненою; Визнати частково недійсним Іпотечний договір №СУХ0СА00000081 від 09.08.2007р., із внесеними змінами від 17.09.2007р., укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: визнати недійсним пункт 24 Іпотечного договору №СУХ0СА00000081 від 09.08.2007р., із внесеними змінами від 17.09.2007р. та стягнути судові витрати по сплаті судового збору.
Представник позивача у судовому засіданні викладені в позові обставини підтримав, надавши аналогічні пояснення позовній заяві, просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, надав пояснення, згідно яких просив відмовити ОСОБА_3 в повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
17.09.2007 р. між сторонами було укладено додатковий договір до іпотечного договору № CVX0GA00000081 (а.с.8).
Згідно позовних вимог позивач зазначає, що п. 23 та п. 24 договору іпотеки суперечить чинному законодавству України, Закону України "Про іпотеку", а тому договір є нікчемним та недійсним в цілому.
Однак, як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_6 пропустила строк, у межах якого вона могла звернутися до суду із вимогою про визнання недійсним договору іпотеки та додаткового договору.
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.
Таким чином, з огляду на зазначене вище строк позовної давності по вимозі ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки та додаткового договору недійсним почав свій перебіг від дня укладення договору 09.08.2007 р. та 17.09.2007 р. і тривав відповідно до 09.08.2010 р. і до 17.09.2010 р., а позов про визнання договору іпотеки недійсним подано ОСОБА_3В тільки 13.10.2016 р.
Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову ( ч 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).
Позивачка не просила суд про поновлення строку звернення до суду та не надала жодного доказу поважності причини пропуску звернення з позовом.
У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, оскільки представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не надав суду доказів підтвердження поважності причин пропуску звернення до суду, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 154 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки та додаткового договору до нього недійсним - відмовити.
Скасувати накладений арешт ухвалою судді від 13 жовтня 2016 року в порядку забезпечення позову, на квартиру №53, що знаходиться у м. Чернівці на вул. Комарова у житловому будинку №31 аб, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 66,50 кв.м., житловою площею -41,20 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3; та заборону ПАТ КБ «Приватбанк» реєструвати право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру №53, що знаходиться у м. Чернівці на вул. Комарова у житловому будинку №31 аб, яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 66,50 кв.м., житловою площею -41,20 кв.м., виселяти та знімати з реєстрації мешканців квартири, а також без дозволу іпотекодавця іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею (квартирою), в тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування тощо з третіми особами.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.В. СЕМЕНКО