Справа № 2/331/791/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

при секретарі Качан К.К.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Розторгнафта» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 03.04.2017 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд поновити йому строк звернення до суду, який пропущений з поважних причин, поновити його на роботі з 24.01.2017 року на посаді охоронника ТОВ «Розторгнафта» майданчик № 6 ; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 24.01.2017 року по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до наказу № 29-РТО від 01.08.2016 року він був прийнятий на посаду охоронника ТОВ ««Розторгнафта». 15.01.2017 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням з відпрацюванням двох тижнів . 20.01.2017 року він захворів та пішов на лікарняний, про що повідомив свого керівника. 23.01.2017 року його безпосередній керівник начальник охорони підприємства ОСОБА_4 повідомив його телефоном про те, що його звільнено наказом з роботи . Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки в порушення вимог ст. 40 КЗпП України відповідач звільнив його в період тимчасової непрацездатності, позбавивши права на відклик заяви про звільнення і можливості подальшої роботи, а тому вимушений звернутися до суду за захистом порушеного права.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача позов не визнала, з тих підстав, що 15 січня 2017 року позивач звернувся до відділу кадрів підприємства із заявою про звільнення за власним бажанням зі згодою на відпрацювання 14 діб. 23 січня 2017 року позивач знову звернувся до відділу кадрів із заявою про його звільнення за власним бажанням з 24.01.2017 року. Про перебування на лікарняному позивач нікого не повідомив . Вважає , що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки законодавство не містить жодного обмеження щодо звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, коли таке звільнення відбувається з ініціативи працівника .

Суд дослідивши матеріали справи , вислухавши пояснення сторін , приходить до наступних висновків.

Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно з частиною другою зазначеної статті якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Судом встановлено, що наказом № 1-РТО від 23.01.2017 року ОСОБА_3, охоронника ТОВ «РОЗТОРГНАФТА», було звільнено з 24.01.2017 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України .

Також встановлено, що з 20.01.2017 року по 26.01.2017 року позивач перебував на лікарняному.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_3 з посади винесено на підставі його заяви, яку відкликано не було та не надано до суду доказів такого відкликання.

Доводи позивача, щодо звільнення з посади в період його непрацездатності не заслуговують на увагу, оскільки, вказані обмеження застосовуються у разі звільнення працівника у відповідності до ст. 40 КЗпП України з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а позивача було звільнено з використанням його права на звільнення з роботи з ініціативи працівника, яке передбачене ст. 38 КЗпП України.

Статтями 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладено на сторони.

Після прийняття наказу про звільнення ОСОБА_3 не приступав до виконання службових обов'язків, належних доказів того, що лист тимчасової непрацездатності до ТОВ ТОВ «РОЗТОРГНАФТА» ним подавався , суду не надано .

За таких обставин, суд приходить до висновку , що у позивача було власне бажання залишити займану посаду, його звільнення здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства.

З огляду на те, що судом не встановлено порушення прав позивача, підстав для покладення на відповідача згідно ст. 235 КЗпП України обов»язку виплатити працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Вирішуючи питання щодо поновлення позивачу строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що встановлені ст. ст. 228,233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін . У кожному випадку суд зобов?язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви , чому він поновлює, або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач вперше звернувся до суду з позовом в лютому 2017 року, однак його позов неодноразово залишався без руху для усунення недоліків .

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем, через необхідність уточнення змісту позовних вимог , з поважної причини пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права і вважає за можливе поновити вказаний строк.

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку звернення до суду з позовом до до Товариства з обмеженою відповідальністю «Розторгнафта» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та поновити пропущений строк .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Розторгнафта» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

25.09.2017