№ 336/7867/16-ц
пр. № 2/336/673/2017
РІШЕННЯ
Іменем України
30 січня 2017 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Дацюк О.І.
при секретарі Скибі О.Б.
за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Клопкова С.М., представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України, вказавши, що з 02.08.1972 року по 03.06.2010 рік проходив військову службу, під час проходження якої отримав численні захворювання та йому було встановлено другу групу інвалідності , що пов`язане з проходженням військової служби. Посилаючись, що внаслідок захворювань він вимушений лікуватися, порушено його нормальний життєвий стан, позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя та вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, просить стягнути з Міністерства оборони України 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на зазначених в позовній заяві підставах, пояснивши додатково, що перебував на військовій службі з 1972 по 2010 рік та був звільнений за станом здоров`я зі встановленням другої групи інвалідності. Під час військової служби захворів на різні захворювання, у 2007 та 2009 роках переніс інфаркти та на цей час перебуває на обліку у лікарів - терапевта та кардіолога. Після звільнення з військової служби позивач працював на різних посадах, зокрема, директором КП «Паркування» з 2010 по 2012 рік, звідки був звільнений за згодою сторін, головою правління Рибкомбінату у 2013 році, звідки був звільнений за власним бажанням, та виконавчим директором Центру продажів електрики з 2014 по травень 2016 року, звідки звільнився за власним бажанням. Позивач скаржився, що вимушений придбавати медичні препарати та лікуватись, не може працювати, страждає на задишку, безсонню та має проблеми з пересуванням пішки на довгі відстані. Також позивач вказував, що Міністерством оборони України йому було виплачено одноразову грошову допомогу в сумі приблизно 68-70 тисяч гривень відповідно до ст. 16 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Представник позивача на позовних вимогах наполягав на вказаних в позові підставах.

Представники відповідача проти позову заперечували, вказуючи, що ОСОБА_1 проходив військову службу не лише у збройних силах України, а і у збройних силах Радянського Союзу, захворювання позивача не пов`язані з проходженням військової служби, а отримані внаслідок віку та способу життя, тому вини відповідача у захворюваннях позивача немає. Крім того, представник відповідача посилався на те, що внаслідок звільнення ОСОБА_1 за станом здоров`я йму було виплачено одноразову грошову допомогу, він отримує пенсію як інвалід, а також він має право на пільги, які встановлені для військовослужбовців, що, на переконання представника відповідача, є відповідною компенсацією матеріальної та моральної шкоди.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02.08.1972 року по 03.06.2010 року перебував на військовій службі та звільнений за станом здоров`я, що підтверджено копією військового квитка (а.с. 49-50).

30.04.2010 року ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 70 % втрати професійної працездатності у зв`язку з захворюванням, яке пов`язане з проходженням військової служби, що підтверджено копією довідок МСЕК (а.с. 17, 51).

З червня 2010 року ОСОБА_1 як інвалід армії другої групи отримує пенсію за вислугу років (копія пенсійного посвідчення а.с. 10).

Відповідно до копій медичних документів та довідки командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 14-24) ОСОБА_1 з 2010 року перебуває під наглядом дільничного лікаря поліклініки Запорізького військового госпіталю з приводу ішемічної хвороби серця, стенокардії напруги, другий функціональний клас; атеросклеротичного та післяінфарктного кардіосклерозу з порушення загального кровообігу першого ступеню; гіпертонічної хвороби другої стадії; гіпертензивного серця; гіпертонічної ангіопатії сітківки другого ступеню обох очей; поширеного псоріазу, церебрального атеросклерозу, дисциркуляторної енцефалопатії першого ступеню з псевдоневротичним синдромом, остеохондрозу шийного та поперекового відділ хребта, спондильозу грудного відділу хребта з больовим синдромом та незначним порушенням функції, хронічного холециститу.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011 від 20.12.1991 року визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. ст. 23, 1167 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачу встановлено 2 групу інвалідності, яка є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, тож у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди у порядку цивільного судочинства.

Посилання представника відповідача на те, що захворювання, встановлені ОСОБА_1 , які потягли за собою інвалідізацію позивача, є віковими, безпосередньо не пов`язані з військовою службою, а вини з боку Міністерства оборони України у заподіянні шкоди здоров`ю позивача немає, суд оцінює критично у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Як вказують пункти 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Таким чином, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причину і час настання інвалідності.

Висновок МСЕК з приводу того, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та причиною цього є захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, не оспорювалось, тож суд вважає, що низка захворювань, які стали причиною встановлення ОСОБА_1 інвалідності пов`язані саме з військовою службою позивача.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, яке діє на час вирішення судом спору, встановлено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

До повноважень Міністерства оборони України підпунктами 81, 82 пункту 4 Положення віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів Збройних Сил, військовозобов`язаних, призваних на збори, членів їх сімей та працівників Збройних Сил;

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Посилання представника відповідача на те, що позивачеві у відповідності до ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011 від 20.12.1991 року було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю, у зв`язку з чим обов`язок компенсування йому шкоди внаслідок інвалідності вже виконаний державою, на думку суду, не в повній мірі відповідає вимогам законодавства України.

Так, статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011 від 20.12.1991 року вказано, що одноразова грошова допомога у разі інвалідності військовослужбовців це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби.

Вказана одноразова допомога, на переконання суду, є окремим видом гарантії в системі правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Натомість право військовослужбовця на отримання компенсації заподіяної моральної і матеріальної шкоди, передбачене статтею 17 Закону України № 2011, є іншим окремим видом в системі таких гарантій, яка ґрунтується на нормах ЦК України.

Чинним законодавством не передбачено заборони одночасного застосування як положень ст. 16, так і положень ст. 17 Закону України № 2011.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням його здоров`я.

Водночас при визначенні розміру компенсації судом враховується те, що ОСОБА_1 отримав одноразову грошову допомогу розмірі, який визначений саме для військовослужбовців, яким встановлено інвалідність під час проходження військової служби, а також і користується пільгами, які встановлені для військовослужбовців-інвалідів, що свідчить про те, що державою передбачені заходи з метою соціальної адаптації позивача та компенсації йому шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з положень статті 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно роз`ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оцінюючи пояснення позивача у сукупності з дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що внаслідок низки захворювань, які виникли в період проходження військової служби та безпосередньо з нею пов`язані, здоров`я ОСОБА_1 було пошкоджено та він безумовно зазнав та зазнає моральних страждань, пов`язаних з певними обмеженнями свого життєвого укладу, необхідністю проходження лікування та повинен докладати додаткових зусиль для ведення повноцінного способу життя.
Водночас суд критично оцінює посилання позивача на те, що внаслідок інвалідності він не може влаштуватись на роботу, у зв`язку з чим призначена йому пенсія є єдиним доступним йому джерелом доходу, оскільки з довідки до акту огляду МСЕК не вбачається що позивач не має можливості працювати, а вказано лише про те, що йому протипоказана тяжка фізична праця та психоемоційні навантаження. З пояснень же самого позивача вбачається, що після звільнення з лав збройних сил він працював протягом майже шести років та жодного разу не звільнявся з роботи за станом здоров`я, оскільки звільнявся або за власним бажанням або за згодою сторін.
Посилання позивача на те, що він потребує придбання ліків та проведення хірургічної операції, судом не враховується при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки такі потреби позивача не спричиняють йому моральної шкоди та не можуть бути компенсовані в порядку ст. 1167 ЦК України, враховуючи, що фактично є затратами матеріального характеру.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що позивач посилався лише на те, що він страждає на задишку, безсонню та проблеми з пересуванням пішки на довгі відстані та не пояснив суду які саме додаткові зусилля вимушений докладати для організації повноцінного життя, має можливість працювати, тож суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає достатньою суму компенсації моральної шкоди у 30000 гривень.
Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який визначається судом у мінімальному розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір» за подання фізичними особами позовів майнового характеру.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) гривень в рахунок компенсації моральної шкоди.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень (шістсот сорок гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк