Справа № 461/7846/15 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/780/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2Є ОСОБА_3,

представників ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 13.07.2015 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 318 973,87 грн. грошової компенсації ринкової вартості: 1/2 частини автомобіля марки АУДІ, модель А6, 2006 року випуску, ідентифікатор WAUZZZ4F87N018692, реєстраційний номер НОМЕР_1; 1/2 частини агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття Десма-725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, у тому числі: гідравлічна станція заводський № НУА 7908/2370, агрегат холодний заводський № DHYU 385/2938, блок управління РSА 211/3701, агрегат для подачі сировини заводський № DELE 76/3131, компресор повітряний заводський № 295795, рухомий апарат для приливу підошви заводський № DFP 6512/183; припинення з дня отримання компенсації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля марки АУДІ, модель А6, 2006 року випуску, ідентифікатор WAUZZZ4F87N018692, реєстраційний номер НОМЕР_1, та на 1/2 частину агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття Десма-725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, у тому числі: гідравлічна станція заводський № НУА 7908/2370, агрегат холодний заводський № DHYU 385/2938, блок управління РSА 211/3701, агрегат для подачі сировини заводський № DELE 76/3131, компресор повітряний заводський № 295795, рухомий апарат для приливу підошви заводський № DFP 6512/183 та стягнення судових витрат.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3) 126160,50 грн. грошової компенсації за її частку в спільному майні, а саме 1/2 частини автомобіля марки «Audi» модель «A6», реєстраційний номер НОМЕР_4, 2006 року випуску, ідентифікатор WAUZZZF87N018692, вартістю 252321,00 грн. Припинено з дня отримання компенсації право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку автомобіля марки «Audi» модель «A6», реєстраційний номер НОМЕР_4, 2006 року випуску, ідентифікатор WAUZZZF87N018692. Стягнуто з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3) 1083,83 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 125646,50 грн. грошової компенсації за 1/2 частину агрегату Десма-725 ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, із недотриманням вимог про обґрунтованість та законність судового рішення, при цьому, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, насправді є недоведеними. В апеляційній скарзі зазначає, що відхиляючи доводи позивача щодо необхідності врахування при вирішенні спору вартості агрегату Десма-725, яка зазначена у договорі застави №010/08-3/3563/з2 від 28.02.2008 року, в сумі 251293,00 грн., суд першої інстанції не врахував, що відповідно до наведеного висновку №1074, судовий експерт зазначив, що встановити вартість агрегату Десма-725, в цінах станом на дату проведення дослідження експертним шляхом є неможливо. При цьому експерт також вказав, що ним не виявлено даних, які б містили інформацію про об'єкти дослідження - агрегат Десма-725, зокрема даних щодо первісної вартості товару на дату придбання (товарні чеки, прайс-листи продавців (виробників) товару), стан товару на дату придбання. Експерт також зазначив, що об'єкт дослідження перебуває в неробочому стані, розукомплектований та пошкоджений. Апелянт вказує, що зі слів відповідача, причиною вказаного розукомплектування та демонтажу був не природній знос, а крадіжка, що мала місце на підприємстві, де знаходиться об'єкт дослідження. Наголошує, що 29.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_7 ОСОБА_3» та ОСОБА_4 було укладено Договір застави № 010/08-3/3563/з2, відповідно до п. 1.2. котрого, в забезпечення виконання зобов'язань вказаних у пункті 1.1. цього Договору ОСОБА_4 на умовах передбачених цим Договором передав у заставу майно (виробниче обладнання), а саме: агрегат Десма-725. Пунктом 1.3. Договору було визначено, що предмет застави оцінювався сторонами з розмірі 251293 грн. 00 коп., що відповідно до офіційного курсу НБУ складало на той час еквівалент більш як 50000 доларів США. Апелянт звертає увагу на те, що станом на грудень 2011 року агрегат Десма-725 був у справному стані та використовувався відповідачем в підприємницькій діяльності, оскільки, під час розгляду та вирішення справи про поділ майна подружжя (2011-2012 роки) ОСОБА_4 жодним чином не заперечував щодо вказаної вартості спірного майна, як і не повідомляв суду обставин про те, що вказане майно перебуває в розукомплектованому, непрацездатному стані. У той же час відповідач ОСОБА_4 - під час надання суду попередньої інстанції особистих пояснень у судовому засіданні від 04.11.2016 року, повідомив, що не використовує агрегат Десма-725 із 2008 року. Апелянт стверджує, що з моменту розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем (11.03.2010 року), виключно відповідач одноособово на власний розсуд та для задоволення власних потреб використовував агрегат Десма-725. Тому з огляду на викладені обставини вважає, що в суду першої інстанції були всі підстави для застосування норми ч. 1 ст. 146 ЦПК України та врахування при вирішенні спору вартості агрегату для прямого приливу підошви, яка зазначена у Договорі застави № 010/08-3/3563/з2 від 28.02.2008 року 251293 грн. 00 коп. Зазначає, що з невідомих причин можливість реалізації права позивача на отримання грошової компенсації вартості частки в майні суд першої інстанції поставив у , залежність від згоди та бажання іншого співвласника-відповідача у справі, що на переконання позивача , є порушенням ч. 1 ст. 364 ЦК України, а висновок суду про те, що «у відповідача немає реальної можливості повною мірою виплатити компенсацію згідно вимог позивача, оскільки покладення на нього такого обов'язку неминуче призведе до звернення стягнення та примусовий продаж майна й порушення законних прав відповідача» не відповідає дійсними обставинам справи. Адже рішенням апеляційного суду Львівської області від 12.01.2016 року у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.05.2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ПАТ КБ «Надра» в особі Філії Львівського регіонального управління, публічне акціонерне товариство «ОСОБА_7 ОСОБА_3», про розподіл кредитних зобов'язань та стягнення коштів, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково; розподілено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 кредитні зобов'язання за кредитним договором №004/27/06-Ф від 08.12.2006 року, стягнувши з ОСОБА_2 у користь ОСОБА_4 27195 доларів США та 47 центів, що становить 1/2 частину від сплачених ОСОБА_4 у користь ПАТ КБ «Надра» на виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором № 004/27/06-Ф від 08.12.2006 року в період з 23.04.2010 року по 03.01.2014 року включно коштів в сумі 54390 доларів США 93 центів. На думку апелянта, наведене повністю спростовує твердження суду першої інстанції про те, що у відповідача немає реальної можливості повною мірою виплатити компенсацію згідно вимог позивача, оскільки покладення на нього такого обов'язку неминуче призведе до звернення стягнення та примусовий, продаж майна й порушення законних прав відповідача. Також апелянт вважає недоведеними твердження суду першої інстанції про отримання відповідачем порівняно невеликого розміру заробітної плати, належності йому частки в розмірі лише 5% статутного капіталу ТзОВ «Степ», наявності боргових зобов'язань перед ОСОБА_8 (відповідно до боргової розписки на суму 150000 грн.). Позивач зазначає також, що для нього є незрозумілим висновок суду першої інстанції щодо передчасного та невірного обрання позивачем способу захисту свого права шляхом стягнення грошової компенсації за частку у спільному майна , зокрема щодо агрегату Десма 725.

З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду попередньої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 125646,50 грн. грошової компенсації за 1/2 частину агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття - Десма-725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, у тому числі: гідравлічна станція заводський № НУА 7908/2370, агрегат холодний заводський № DHYU 385/2938, блок управління РSА 211/3701, агрегат для подачі сировини заводський № DELE 76/3131, компресор повітряний заводський № 295795, рухомий апарат для приливу підошви заводський № DFP 6512/183, та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3) 125646,50 грн. грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття - Десма-725; припинити з дня отримання компенсації право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину зазначеного агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття -Десма-725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, та судові витрата покласти на відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 126160,50 грн. грошової компенсації за її частку в спільному майні, а саме 1/2 частини автомобіля марки «Audi» модель «A6», реєстраційний номер НОМЕР_4, 2006 року випуску, ідентифікатор WAUZZZF87N018692, вартістю 252321,00 грн., припинення з дня отримання компенсації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку автомобіля марки «Audi» модель «A6», реєстраційний номер НОМЕР_4, 2006 року випуску, ідентифікатор WAUZZZF87N018692. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, апелянтом не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття Десма -725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, суд першої інстанції зазначив, що як слідує з експертного висновку, агрегат для прямого приливу підошви до верху взуття, станом на дату проведення експертизи перебуває у непрацездатному стані , з непрацюючими основними вузлами і агрегатами, не здатний задовольняти потреби споживача відповідно до своїх первісних функцій, за роки експлуатації вичерпав свою корисність , себто не може застосовуватися у професійній діяльності, та виходив , зокрема, з положень ч. ч. 4 і 5 ст. 319 та ч. 2 ст. 14 ЦК України, відповідно до яких власність зобов»язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов»язковим для неї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з оглядку на наступне.

Судом першої інстанції на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2012 року встановлено, що агрегат для прямого приливу підошви до верху взуття Десма-725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, у тому числі: гідравлічна станція заводський № НУА 7908/2370, агрегат холодний заводський № DHYU 385/2938, блок управління PSA 211/3701, агрегат для подачі сировини заводський № DELA 76/3131, компресор повітряний заводський № 295795, рухомий апарат для приливу підошви заводський № DFP 6512/183, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, частка кожного із співвласників становить 1/2 агрегату.

Судом також встановлено, що виділ належної ОСОБА_2 частки агрегату технічно неможливий.

Згідно з висновком № 1074 судової товарознавчої експертизи за матеріалами даної справи, складеного 22.08.2016 року експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_9, «проведеним пошуком, цінової інформації, на ринку України не виявлено даних по продажу агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття Десма-725 в працездатному стані чи такому який відповідає стану обєкта дослідження. Окрім того, слід зазначити, що на ринку України не виявлено даних по продажу подібною за своїми функціональними можливостями (властивостями) майна, в стані такому ж як і стан обєкта дослідження. А також не виявлено даних про бажання якого-небудь споживача придбати такий же (ідентичний обєкту дослідження) чи подібний агрегат для прямого приливу підошви до верху взуття. Вищезазначені дані свідчать про те, що обєкт дослідження в стані такому, який він є, станом на дату проведення огляду, а саме: в непрацездатному стана з непрацюючими основними вузлами і агрегатами (по причині їх некомплектності, заблокованості тощо) не користуються попитом на ринку України. Тобто на ринку України не виявлено даних пропозиції по продажу чи купівлі ідентичного або аналогічного обладнання в стані такому ж як і стан обєкта дослідження. З огляду на ці факти, експерт припускає, що обєкт дослідження станом на дату проведення експертизи не здатний задовольняти потреби споживача відповідно до своїх первісних функцій, тобто об'єкт за роки експлуатації вичерпав свою корисність. Відповідно до даних про технічний, стан обєкту дослідження, і даних зазначених в табл.1 стан обєкту дослідження може відповідати стану - обладнання яке немає попиту - металолом. Даний стан обладнання підрозуміває, що по відношенню до обладнання яке перебуває в такому стані не має розумних перспектив на продаж, окрім як по вартості основних матеріалів, які можна отримати з нього. Відповідно, вартість обєкта дослідження на дату проведення експертизи відповідає вартості основних матеріалів які можна отримати з нього». «Отже вартість обєкта дослідження: агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття Десма-725 … у звязку з тим, що він перебуває у стані який унеможливлює його подальшу експлуатацію, складає вартість йото основних матеріалів які можна отримати з нього. Проведеним пошуком інформації не виявлено даних про попит на ринку України на основні агрегати які входять у склад обєкта дослідження, тому його вартість станом на дату проведення дослідження, може бути прирівняна до вартості брухту його складових по вартості скупівлі металолому в залежності від металу який входить до складу цих складових. Так як, у розпорядженні експерта відсутні дані про вагу основних складових і матеріал з якого вони виготовленні, тому вартість обєкта дослідження станом на дату проведення дослідження може бути визначена після проведення сортування основних вузлів і агрегатів за матеріалом виготовлення, з подальшим їх зважування (встановленням заг. ваги) та помноженням цих даних на вартість скупівлі брухту цих матеріалів за мінусом вартості робіт по їх видобутку з обєкта дослідження та транспортуванню у пункт приймання». Відтак, у заключній частині експерт прийшов до висновку про те, що «вартість агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття Десма-725, 1985 року випуску, країна виробник Німеччина, …в цінах станом на дату проведення дослідження експертним шляхом не представляється можливим по причині відсутності в експерта даних про вагу основних вузлів і агрегатів обєкта дослідження та матеріалу з якого виготовленні ці вузли та агрегати, вартості робіт по їх видобутку з обєкта дослідження та транспортуванню у пункт приймання, проте вартість обєкта дослідження станом на дату проведення експертизи складається із сум: вартість брухту основних вузлів і агрегатів за мінусом вартості робіт по їх видобутку з обєкта дослідження та транспортуванню у пункт приймання, у разі, якщо вартість брухту основних агрегатів буде меншою за вартість їх видобутку з обєкта дослідження та їх транспортуванню у пункт приймання металобрухту, то в такому випадку вартість ліквідації обєкта дослідження буде становити 1 грн.».

Таким чином, із висновку судової товарознавчої експертизи вбачається, що вказаний агрегат перебуває в непрацездатному стані з непрацюючими основними вузлами і агрегатами по причині природного зносу та некомплектності, що унеможливлює його подальшу експлуатацію. Відтак, із наведеного слідує, що інший співвласник, відповідач по справі, не користується спільним майном.

З поясненнями відповідача та його представників, наданими в суді першої інстанції, підтверджується, що ОСОБА_4 не заперечував щодо повної передачі зазначеного агрегату ОСОБА_2 та його використання нею у випадку такої можливості.

Відмовляючи в задоволенні зазначеної позовної вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача щодо розкомплектування обєкту дослідження в результаті дій саме відповідача, та про те, що відповідач одноособово на власний розсуд і для задоволення власних потреб використовував агрегат Десма-725 з моменту розірвання шлюбу між ним та позивачкою (11.03.2010 року).

Відповідно до ЦПК доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертиз. За змістом вимог процесуального закону обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженими певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для роз'яснення питань, які виникають у вирішенні спору і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу.

Згідно з розясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 №15), при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності (п. 3). При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: - чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; - чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; - компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; - достатність поданих експертові об'єктів дослідження; - повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; - узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; - обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (п. 17).

Відтак, беручи до уваги сутність судової експертизи як системи відповідних процесуальних відносин та системи відповідних процесуальних дій, дані щодо вартості агрегату для прямого приливу підошви, які зазначені у договорі застави № 010/08-3/3563/з2 від 28.02.2008 року, самостійно не можуть бути прийняті судом як належне джерело доказової інформації.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що покликання позивача на норми ст. 146 ЦПК України є безпідставними, оскільки такі стосуються випадку неможливості проведення експертизи, а доводи щодо врахування при вирішенні спору даних стосовно вартості агрегату для прямого приливу підошви до верху взуття, які зазначені в договорі застави від 28.02.2008 року, не можуть розглядатися та підміняти висновку експерта, при цьому, такі не визначають дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи судом.

Слід зазначити, що незважаючи на те, що позивака не погоджувалася з висновком судової товарознавчої експертизи № 1074 від 22.08.2016 року, з клопотанням про призначення додаткової, повторної, комісійної експертиз до суду апеляційної інстанції не зверталася.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що під час допиту експерт дав пояснення, що причиною того, що об»єкт дослідження перебуває в такому стані, що не має розумних перспектив на продаж (ступінь зносу 97,5 -100 %) є те, що на момент огляду з об»єкту дослідження було демонтовано та розукомплектовано його складові.

Тобто, належними доказами у справі було доведено, що агрегат Десма 725 (1985 року випуску), за тривалий строк його експлуатації, вичерпав (припинив) свою корисність, як річ, а існує у виді окремих складових його частин, щодо передачі яких у натурі в повне розпорядження позивача відповідач не заперечував.

Вірним є висновок суду про те, що право власності на агрегат Десма -725, як на об»єкт майна, що перебував у спільній частковій власності сторін спору, фактично припинилося ( п. 4 ч. 1 ст. 346 , ч. ст. 349 ЦК України), а відтак відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог позивача, заявлених згідно ст. 364 ЦК України, в частині виділу частки позивача із спільного майна сторін (агрегату Десма -725), шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 125646,50 грн. грошової компенсації в розмірі 1/2 частини вартості агрегату Десма-725, оціненого в договорі застави № 010/08-3/3563/з2 від 29.02.2008 року сторонами кредитного договору, укладеному 29.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_7 ОСОБА_3» та ОСОБА_4, в розмірі 251293 грн. 00 коп.

Звернення до суду з даним позовом мотивоване тим, що ОСОБА_2 мала на меті припинити право власності на належну їй частку в автомобілі та агрегаті для прямого приливу підошви до верху взуття, шляхом зобов»язання відповідача до виплати їй грошової компенсації за частку в автомобілі та агрегаті, та визнання права власності на весь автомобіль та весь агрегат за відповідачем.

Випадки, коли співвласник майна бажає припинити право власності на належну йому частку в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

У відповідності до законодавчих положень, встановлених ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов»язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Відтак, особами відповідальними за збереження спільного майна були обидва співвласники (учасники спільної часткової власності), і розукомплектування агрегату Десма 725 призвело до негативних майнових наслідків для обох співвласників.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначений правовий висновок щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні висловлений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15, та в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України

Відтак, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 364 ЦК України.

Покликання апелянта на рішення апеляційного суду Львівської області від 12.01.2016 року, згідно з яким суд апеляційної інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 27195 доларів США та 47 центів, що становить 1/2 частину сплаченого ОСОБА_4 у користь ПАТ КБ «Надра» кредиту за договором №004/27/06-Ф від 08.12.2006 року, за котрим було придбано автомобіль, та його (позивача) доводи про те, що наведеним повністю спростовуються твердження суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача реальної можливості повною мірою виплатити компенсацію згідно вимог позивача, оскільки покладення на нього такого обов'язку неминуче призведе до звернення стягнення та примусовий продаж майна й порушення законних прав відповідача, є голослівними та безпідставними, адже, як вбачається із пояснень представників відповідача та не заперечується представником позивача, зазначене судове рішення повною мірою позивачкою не виконане.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надав доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин щодо неспроможності іншого співвласника (відповідача) виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно - агрегат Десма-725 (котрий перебуває у непрацездатному стані та не може застосовуватися у професійній діяльності), що становитиме для нього надмірний тягар з огляду на отримання ним порівняно невеликого розміру заробітної плати, належності йому частки в розмірі лише 5% статутного капіталу ТзОВ «Степ» та наявності боргових зобовязань перед ОСОБА_8 (відповідно до боргової розписки на суму 150 000 грн.), оскільки такий в судовому засіданні вже надав згоду на компенсацію позивачу ринкової вартості 1/2 частини автомобіля та не має належних ресурсів для подальшої сплати грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки в агрегаті для прямого приливу підошви до верху взуття.

Таким чином, доводи апеляційної скарги законності, обґрунтованості та правильності рішення суду першої інстанції не спростовують .

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по сті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

А відтак, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених апелянтом в поданій ним апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_10