рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

07 лютого 2017 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово - судді Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі Завацькій І.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1,

відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Старокозацька сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Старокозацька сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та пояснила, що відповідачка по справі є її колишньою невісткою, по місцю реєстрації не прожива, позивачка змушена сплачувати комунальні послуги включаючи і за відповідачку, що ставить її у скрутне матеріальне становище, вона є людиною пенсійного віку.

В судовому засіданні відповідачка позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення та пояснила, що після погіршення сімейних стосунків, розірвання шлюбу, колишній чоловік в спірному житловому будинку мешкає з цивільною дружиною, тому відповідачка разом з неповнолітніми дітьми була змушена залишити спірний житловий будинок та за договором найму зняти для себе та дітей інше житло для проживання.

В судове засідання представник третьої особи Старокозацької сільської ради не зявився, але направив на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, заперечень не має та просив розглянути справу згідно діючого законодавства.

Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали цивільної справи та докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з урахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Судом встановлено.

Позивачка ОСОБА_1 являється власником житлового будинку №5а по вул.Малиновського, с.Старокозаче, Білгород-Дністровський район, Одеської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27022116 від 16.08.2010 року.

В спірному житловому будинку зареєстрована відповідачка по справі ОСОБА_2 яка є її колишньою невісткою позивачки, оскільки шлюб між нею та сином позивачки було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайоного суду Одеської області від 09.02.2016 року.

Позивачка пояснила, що відповідачка не проживає по місцю реєстрації, реєстрація відповідачки створює суттєві перешкоди для здійснення позивачкою своїх прав як власника, позивачка змушена сплачувати комунальні послуги за всіх осіб прописаних в житловому будинку, включаючи відповідачку, що ставить її у скрутне матеріальне становище, вона є людиною пенсійного віку.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_3 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.47 ОСОБА_3 України кожен має право на житло. ОСОБА_2 не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суд.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72, ЖК УРСР, ст.405 ЦК україни).

Відповідно до положень ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України, на яку посилається позивачка як на підставу обґрунтування позову передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. А згідно зі статтею 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Дані статті стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді.

Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до абз.1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбу з сином позивачки, відповідачка вселилась на правах члена сім'ї та була зареєстрована за згодою власника будинку, у період шлюбу у них народились двоє дітей, які також набули право проживання та мають право на користування житловим будинком.

Але, після погіршення сімейних стосунків, шлюб було розірвано на підставі рішення Білгород-Дністрвоського міськрайонного суду Однеської області від 09.02.2016 року.

Після розірвання шлюбу, колишній чоловік відповідачки в спірному житловому будинку почав мешкати з новою дружиною, на підставі чого відповідачка разом з неповнолітніми дітьми була змушена залишити спірний житловий будинок та зняти для себе та дітей інше житло для проживання, що підтверджується довідкою Старокозацької сільської ради від 21.01.2017 року №147.

При вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності.

Враховуючи наведені норми права та те, що відповідачка не проживає за місцем реєстрації не з власної ініціативи, вона не може бути визнана такою, що втратила право користування житлом.

Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 Цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивачки на акт обстеження житлово-побутових умов Старокозацької сільської ради від 21.12.2016 року, як на єдиний доказ відсутності відповідачки у спірному житловому будинку, не може бути підставою для задоволення її позовних вимоги, .

ОСОБА_2 не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України).

Керуючись ст.ст.71, 72, 150 ЖК України, ст.ст.386, 391, 405 ЦК України, ст.ст.10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Старокозацька сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя