Справа № 369/1927/17
Провадження № 2/369/1796/17
РІШЕННЯ

Іменем України

13.09.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Завойській В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про скасування рішення в частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов»язання сільську раду видати державний акт на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про скасування рішення в частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов»язання сільську раду видати державний акт на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що вона у січні 2017 року звернулась із запитом до публічної кадастрової карти України для уточнення цивільно-правового статусу земельної ділянки, на якій розташований належний їй на праві приватної власності жилий будинок разом з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1. За інформацією, яка була отримана внаслідок цього, а також у подальшому при отриманні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку їй стало відомо про факт порушення відповідачем, а саме Малютянською сільською радою її прав.

25 вересня 2004 року Малютянська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області рішенням 13 сесії 14 скликання передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного рішення ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0881 га, кадастровий номер НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 21 квітня 2005 року, згідно якого цільове призначення земельної ділянки є будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

На земельній ділянці розташований жилий будинок загальною площею 55,7 кв.м. (разом з господарськими будівлями), який відповідно до договору дарування від 06 липня 1996 року укладений між ОСОБА_3 і нею та посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, належить їй.

Таким чином, право власності на жилий будинок, розташований на земельній ділянці, належить їй з 1996 року. Сама ж земельна ділянка, цільове призначення якої є обслуговування цього будинку та господарських будівель, відповідно до прийнятого рішення у 2004 році та виданого на підставі цього рішення Державного акту, належить ОСОБА_3, яка була її матір»ю.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до вимог ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року, чинного на момент укладення вищевказаного договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об»єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу (у сільських населених пунктах не більше 0,25 га) право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, і якщо інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі та споруди.

Таким чином, до неї у 1996 році при набутті права власності на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, автоматично перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,0881 га, на якій розташований вказаний будинок, і яка призначена для його обслуговування.

Позивач ОСОБА_1 також зазначала, що відповідно до вимог ст. 377 ЦК України якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

ОСОБА_1 в позовній заяві вказувала, що нею неодноразово сплачувався земельний податок на вказану земельну ділянку.

Крім того, у 2009 році відповідач письмово звернувся з листом № 497 від 20 жовтня 2009 року до неї, як до власника земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з пропозицією сплатити земельний податок.

Вона весь час виконувала обов»язки фактично як власник земельної ділянки, сплачувала встановлені законодавством платежі та утримувала земельну ділянку як нерухоме майно у розумінні ст. 322 ЦК України.

Все викладене свідчить про те, що відповідач на протязі багатьох років фактично визнавав за нею право власності на земельну ділянку, звертався до неї як до власника земельної ділянки та отримував необхідні обов»язкові платежі від неї за земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що існують підстави стверджувати про те, що відповідачем неправомірно та протиправно 25 вересня 2004 року було прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3, оскільки на вказаній земельній ділянці розташований жилий будинок загальною жилою площею 55,7 кв.м., який належав їй. І більше того, цільове призначення цієї земельної ділянки є саме обслуговування її жилого будинку і господарських будівель.

Позивач ОСОБА_1 наголошувала, що право користування вказаною земельною ділянкою було втрачено ОСОБА_3 у 1996 році при добровільному відчуженні будинку, розташованого на цій ділянці, на її користь, шляхом укладення договору дарування.

Отже, відповідач не мав правових підстав для прийняття у 2004 році оскаржуваного цією позовною заявою рішення передати у власність земельну ділянку ОСОБА_3, оскільки земельна ділянка вже не перебувала у її користуванні на той час.

Таким чином, як зазнала позивач ОСОБА_1 у позовній заяві, прийняття відповідачем безпідставного, неправомірного рішення про передачу іншій особі у право власності земельну ділянку, яка фактично була у її користуванні, та на якій розташований її будинок, а також видача на підставі цього рішення державного акту на земельну ділянку на ім»я іншої особи, унеможливили на сьогоднішній день для неї отримати необхідні документи та підтвердити свої права власника цієї земельної ділянки.

У зв»язку з усіма вищевказаними обставинами та наведеними доводами вона не має іншого шляху для вирішення ситуації, яка склалась, ніж звернення до суду з проханням захистити право власності, гарантоване чинним законодавством України, та отримати від відповідача необхідні правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

Про факт прийняття рішення відповідачем про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки та видання їй на підставі цього рішення державного акту на право власності на землю, вона дізналась у січні 2017 року, звернувшись із запитом до публічної кадастрової карти України та Державного земельного кадастру про земельну ділянку, і таким чином, загальний термін позовної давності, встановлений ст. ст. 257, 261 ЦК України, не пропущений.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила рішення Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 13 сесії 14 скликання від 25 вересня 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,0881 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3, скасувати, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0881 га, кадастровий номер НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 21 квітня 2005 року на ім»я ОСОБА_3, зобов»язати Малютянську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області видати Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на ім»я ОСОБА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав і просив його задовольнити.

У судове засідання представник відповідача Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 липня 1996 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар жилий будинок в АДРЕСА_1. Вказаний жилий будинок шлакоблоковий, критий шифером, загальною житловою площею 55,7 кв.м., сарай під літ. «Б», погріб під літ. «В», літня кухня під літ. «В», сарай під літ. «Г», сарай під літ. «Д», уборна під літ. «Е», огорожа 1-2, криниця 3, розташовані на земельній ділянці.

Рішенням Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ХІІІ сесії ІV скликання від 25 вересня 2004 року «Про затвердження матеріалів інвентаризації і передачу у власність земельних ділянок, розташованих в с. Малютянка», було вирішено: 1. Затвердити матеріали інвентаризації земельних ділянок згідно фактичних площ громадянам України згідно додатку. 2. Внести зміни в рішення Малютянської сільської ради. 3. Передати безкоштовно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства громадянам України, згідно додатку. Землевпоряднику сільської ради внести зміни в земельно-кадастрову книгу. В додатку до вказаного рішення ради вказано було під № 7 ОСОБА_3, місце розташування земельної ділянки- АДРЕСА_1; рішення, в яке вносяться зміни-11 сесія 24 скликання від 29 травня 2004 року; площа земельної ділянки, що передавалась у приватну власність-0,0700 га; площа, що передається у приватну власність-0,0881 га, цільове призначення-будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд-0,0881 га.

Згідно наявної в матеріалах справи копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 21 квітня 2005 року вбачається, що ОСОБА_3 на підставі рішення 13 сесії 4 скликання Малютянської сільської ради від 25 вересня 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,0881 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки-будівництво та обслуговування жилого будинку і госп. будівель.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого Виконавчим комітетом Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 04 травня 2005 року.

Як зазначала позивач ОСОБА_1 в позовній заяві і її представник у судовому засіданні, право власності на жилий будинок, розташований на земельній ділянці, належить позивачці з 1996 року. Сама ж земельна ділянка, цільове призначення якої є обслуговування цього будинку та господарських будівель, відповідно до прийнятого рішення у 2004 році та виданого на підставі цього рішення Державного акту, належить ОСОБА_3, яка була її матір»ю.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідно до вимог ст. 30 ЗК України від 18 грудня 1990 року, чинного на момент укладення вищевказаного договору дарування, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об»єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу (у сільських населених пунктах не більше 0,25 га) право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, і якщо інше не передбачено у договорі відчуження-будівлі та споруди. Таким чином, до неї у 1996 році при набутті права власності на жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, автоматично перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,0881 га, на якій розташований вказаний будинок, і яка призначена для його обслуговування. Позивач ОСОБА_1 зазначала, що існують підстави стверджувати про те, що відповідачем неправомірно та протиправно 25 вересня 2004 року було прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3, оскільки на вказаній земельній ділянці розташований жилий будинок загальною жилою площею 55,7 кв.м., який належав їй. І більше того, цільове призначення цієї земельної ділянки є саме обслуговування її жилого будинку і господарських будівель.

Позивачка ОСОБА_1 вказувала, що на підставі ст. 116 Земельного кодексу України у редакції, чинній станом на день прийняття рішення відповідачем-25 вересня 2004 року, безоплатна передача земельної ділянки у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Позивач ОСОБА_1 наголошувала, що право користування вказаною земельною ділянкою було втрачено ОСОБА_3 у 1996 році при добровільному відчуженні будинку, розташованого на цій ділянці, на її користь, шляхом укладення договору дарування. Отже, відповідач не мав правових підстав для прийняття у 2004 році оскаржуваного цією позовною заявою рішення передати у власність земельну ділянку ОСОБА_3, оскільки земельна ділянка вже не перебувала у її користуванні на той час.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно вимог ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Згідно вимог ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

В судовому засіданні судом не здобуто безспірних доказів, що права позивача ОСОБА_1 порушені з боку відповідача Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

З оскаржуваного рішення Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ХІІІ сесії ІV скликання вбачається, що воно прийняте відповідно до вимог ст. ст. 12, 81, 87, 88, 118 Земельного кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92. В додатку до вказаного рішення ради зазначається, що даним рішенням вносились зміни в рішення 11 сесії 24 скликання від 29 травня 2004 року. У даному додатку до рішення від 25 вересня 2004 року було зазначено, що площа земельної ділянки, що передавалась у приватну власність, становила 0,0700 га, а площа, що передається у приватну власність-0,0881 га.

Позивач ОСОБА_1 і представник позивача не надали суду документів, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення. В справі також відсутнє рішення 11 сесії 24 скликання від 29 травня 2004 року, в яке вносились зміни прийняттям Малютянською сільською радою рішення від 25 вересня 2004 року, і на підставі чого площа земельної ділянки, що передавалась у приватну власність ОСОБА_3, змінилась з 0,0700 га до 0,0881 га.

Також в позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, доводилась матір»ю позивачці.

Однак, позивач ОСОБА_1 не надала суду підтверджуючих доказів, що вона є дочкою ОСОБА_3. В справі також відсутні відомості чи зверталась ОСОБА_1 до відповідної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3.

У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов»язаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 27, 31 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, роз»яснив представнику позивача ОСОБА_1 його права та обов»язки, в тому числі подавати докази і заявляти клопотання, зокрема, щодо витребування з нотаріальної контори належним чином засвідчених копій матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Суд роз»яснював права представнику позивача на витребування і надання копій матеріалів спадкової справи, однак представник позивача ОСОБА_1 не бажав заявляти відповідне клопотання і пояснив суду, що у неї немає необхідності у витребуванні судом копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3, вказуючи, що позивач до нотаріальної контори не зверталась після смерті ОСОБА_3 і спадкова справа не заводилась, та вважав, що в справі наявні всі докази для вирішення справи по суті заявлених позовних вимог.

Однак, заявляючи вимоги про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0881 га, кадастровий номер НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 21 квітня 2005 року на ім»я ОСОБА_3, представник позивача не надав суду оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 21 квітня 2005 року, що мав би бути оглянутий і досліджений судом.

Також в позовній заяві позивач ОСОБА_1 просила зобов»язати Малютянську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області видати Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0881 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, на ім»я ОСОБА_1.

З даних позовних вимог вбачається, що позивач фактично ставить питання про визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку шляхом зобов»язання відповідача вчинити відповідні дії і видати на її ім»я Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Проте, слід зазначити, що згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 про зобов»язання сільську раду видати державний акт на право власності на земельну ділянку не підлягають до задоволення, оскільки не грунтуються на положеннях ст. 16 ЦК України та вимог чинного цивільного законодавства України, що регулюють правові підстави набуття права власності.

Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов»язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 в позовній заяві і представник позивача у судовому засіданні не надали суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про скасування рішення в частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов»язання сільську раду видати державний акт на право власності на земельну ділянку.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 21, 317, 328, 373, 391, 393 ЦК України, ст. ст. 30, 116, 152, 155, 158 Земельного кодексу України, ст. ст. 3, 10, 11, 27, 31, 57-60, 137, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Малютянської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про скасування рішення в частині передачі у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов»язання сільську раду видати державний акт на право власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.