Справа № 347/944/16
Провадження № 22-ц/779/1398/2017
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Мелінишин
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності та сплату грошової компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 21 липня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності та сплату грошової компенсації.

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 від 19 червня 2012 року йому належить 3/4 частини житлового будинку №50 з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по вул. І.Франка у с. Старі Кути Косівського району. Інша 1/4 частина належить сестрі ОСОБА_4, яка в будинку не зареєстрована та не проживає. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2014 року останній було відмовлено у задоволенні позову про поділ в натурі та виділу їй 1/4 частки будинку. Враховуючи неможливість виділу 1/4 частини спірного житлового будинку та наявність у відповідачки власного житла, пропонував їй сплатити грошову компенсацію належної частки, на що остання відмовилась. Небажання відповідача вирішити питання у добровільному порядку порушує його права власника майна, позбавляє можливості користування та розпорядження ним.

З наведених підстав просив постановити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку №50 з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по вул. І.Франка у с. Старі Кути Косівського району, виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки житлового будинку в загальному розмірі 33 894,00 грн, внесених ним на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області, визнати за ним право власності на 1/4 частки цього нерухомого майна.

Рішенням Косівського районного суду від 21 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Судом не дано правильної юридичної оцінки поясненням сторін, іншим доказам, відтак прийнято необґрунтоване рішення.

Відмовляючи у задоволенні його позову, суд не врахував, що відповідачка з 1979 року в спірному будинку не проживає, її речей у спірному будинку немає. Вона має власне житло по вул. І.Франка, 51 у с. Старі Кути Косівського району, який для неї збудували батьки. Натомість він в цьому будинку проживає з народження, користується всіма його приміщеннями разом з своєю сімєю. Будь-якого іншого придатного для проживання житла в нього немає.

Безпідставно суд зіслався і на довідку Старокутської сільської ради від 13 червня 2017 року. Хоча в такій і зазначено, що він є власником господарства по вул. Лесі Українки у с. Старі Кути, однак за цією адресою йому на праві власності належить тільки земельна ділянка, на якій знаходиться фундамент під будівництво, а також підсобне приміщення для тимчасового перебування та зберігання інструменту. Довідку долучено до матеріалів справи з порушенням норм процесуального права, про її наявність він дізнався тільки з рішення суду. Відтак, був позбавлений можливості надати свої пояснення щодо зазначених в ній відомостей.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що господарська споруда по вул. Лесі Українки не придатна для проживання, про що зазначено в долученому до матеріалів справи акті обстеження умов проживання.

Тому просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та її представник доводи скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи сторони є співвласниками житлового будинку №50 з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по вул. І.Франка у с. Старі Кути Косівського району. Зокрема, ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2012 року належить 3/4 частин цього нерухомого майна, а ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2013 року 1/4 його частина (а.с.7,138).

Право власності позивача підтверджується також витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що за умови можливості спільного володіння і користування сторонами спадковим будинковолодінням припинення права на частку без згоди співвласника неможливе, оскільки це суперечить положенням ст. 41 Конституції України та загальним положенням про право власності; таке припинення права власності завдасть їй істотної шкоди, оскільки цінність частки в спадковому майні повязана з памяттю про їх батьків.

Проте, погодитися з цими висновками суду колегія суддів не може з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Вказаний висновок, висловлений в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі N 6-81цс11 та прийнятий за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України.

Перевіряючи наявність обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК та наявність (відсутність) умови, за якої припинення не завдасть чи завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, колегією суддів встановлено наступне.

Зокрема, зясовано, що між сторонами існують неприязні стосунки, що унеможливлює спільне володіння та користування житловим будинком. Дана обставина підтверджується постановами про відмову в порушенні кримінальної справи, постановою про закриття кримінального провадження від 16 серпня 2014 року, листами правоохоронних органів тощо, долученими в засіданні апеляційного суду.

Відповідно із довідкою Старокутської сільської ради від 22 червня 2016 року №1656З відповідачка є власником житлового будинку №51 по вул. І.Франка у с. Старі Кути Косівського району(а.с.115).

ОСОБА_1 є власником господарства по вул. Лесі Українки, що підтверджується довідкою Старокутської сільської ради від 13 червня 2017 року (а.с.116).

Разом з тим, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 15 червня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Там же проживає його дружина ОСОБА_5, хоча зареєстрована вона в с. Старі Кути по вул. Лесі Українки. Однак, за цією адресою знаходиться літня кухня, побудована з ДСП розміром 2,50 х 2,0 м. Дане приміщення не є житлом, відповідно не є придатним для проживання (а.с. 117).

Встановлено, що належна відповідачці частка не може бути виділена в натурі, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2014 року. Так, за результатами апеляційного розгляду було скасовано рішення Косівського районного суду від 4 квітня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову про поділ в натурі і виділ їй 1/4 частки будинку (а.с.17-20).

Згідно з висновком судової оціночнобудівельної експертизи від 21 жовтня 2016 року ринкова вартість 1/4 частини домоволодіння становить 33 894,00 грн (а.с.61-77).

Відповідно ОСОБА_1 на виконання вимог ч.2 ст. 365 ЦК України вніс на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області 33 894,00 грн (а.с.2, 88).

Відтак, за наявності неможливості спільного володіння і користування спірним будинком, незначної частки ОСОБА_2 в ньому (1/4), неподільності та неможливості виділення цієї частки в натурі, позивач вправі вимагати припинення права на частку відповідача у спірному домоволодінні.

Разом з тим, на підставі ст. 365 ЦК України може бути припинено право власності співвласника на частку у спільному майні за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-68цс14 від 2 липня 2014 року).

Як вбачається зі змісту вищезазначеного висновку судової оціночнобудівельної експертизи відповідно до Державного акту про право власності на землю серії ІФ №019321 від 08.07.2003 року ОСОБА_3 (мати сторін) була власником земельної ділянки площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:003:0007. Саме на цій земельній ділянці розташоване спірне домоволодіння.

Матеріалами справи підтверджується, що 6 липня 2012 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частки вказаної земельної ділянки. 21 травня 2013 року свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частки земельної ділянки видано ОСОБА_2 (а.с.134). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за останньою зареєстровано право власності на 1/4 частини земельної ділянки (а.с.132-133).

За змістом ст.ст. 177-179, 186, 188, 381 ЦК України зазначена земельна ділянка разом із розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями є обєктом права власності - садибою, у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ЦК України (ст.ст. 356, 357, ст. 358 ч.ч. 1-3, ст. 364 ч.ч. 1, 2), ЗК України (ст.ст. 78, 79, ст. 86 ч. 1, ст. 88 ч.ч. 1, 3, 4) право спільної часткової власності як на земельну ділянку, на розташований на ній житловий будинок як на окремі майнові обєкти, так і на садибу в цілому здійснюється співвласниками за їхньою згодою, відповідно до часток у праві спільної часткової власності.

Кожен зі співвласників управі вимагати поділу спільного майна, виділу, надання у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації, яка співвласникові може бути надана лише за його згодою, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі недосягнення згоди щодо спільного користування майном, його поділу, виділу в натурі тощо спір вирішується судом.

З матеріалів справи видно, що порушуючи питання про припинення права відповідача на частку у спільній власності на нерухоме майно та присудження відповідної компенсації, позивач виходив лише із вартості домоволодіння №50 по вул. Франка в с. Старі Кути, відповідно вніс на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області кошти на загальну суму 33 894,00 грн для сплати цієї компенсації (а.с.2, 88).

В той же час, у контексті положень ст. 377 ч. 1 ЦК України, ст. 120 ч.ч. 1, 4 ЗК України припинення права власності ОСОБА_2 на частку в житловому будинку тягне і припинення права власності на належну її частку у праві на земельну ділянку, на якій розташований будинок.

Однак, вартість частки відповідача у праві власності на вказану ділянку у справі не визначалася, кошти на сплату компенсації за цю частку на депозитний рахунок суду попередньо ним не вносилися.

Разом з тим, на думку колегії суддів, значимість шкоди та її істотність слід оцінювати не тільки правом власності ОСОБА_2 на 1/4 частину будинковолодіння, а й правом власності на 1/4 частину земельної ділянки відповідно до визначеної їй частки для обслуговування своєї частини будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 132).

Згідно з частинами 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відтак, позбавлення ОСОБА_2 права власності на землю без належної компенсації, фактичне безоплатне набуття ОСОБА_1 за рахунок відповідача права власності на відповідну частку земельної ділянки не ґрунтуються на законі та порушують право власності відповідача.

Виходячи з наведеного, хоча і існують підстави, передбачені пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України, для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні за позовом ОСОБА_1, колегія суддів приходить до висновку, що таке припинення права власності є фактично неможливим, оскільки завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Косівського районного суду від 21 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, визнання права власності та сплату грошової компенсації відмовити.

Повернути ОСОБА_1 з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Івано-Франківській області 21 160,00 гривень, внесені згідно квитанції №ПН1532 від 7 червня 2016 року, та 12 734,00 гривні, внесені згідно квитанції №ПН158 від 23 листопада 2016 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_6