Справа № 145/1865/16-ц
Провадження №2/145/119/2017
РІШЕННЯ

іменем України

"25" січня 2017 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Цюпій О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, за участю третьої особи без самостійних вимог Тиврівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту та заборону вчиняти дії,

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом, в якому просить звільнити з-під арешту нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, який було накладено постановою державного виконавця Тиврівський районний відділу ДВС від 10.05.2016 року та заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ "Приватбанк" права іпотекодержателя щодо даного домоволодіння.

На обґрунтування позову вказує, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 03.05.2007 року, 17.07.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є дане домоволодіння.

Тобто, право застави щодо предмета іпотеки у нього виникло 17.07.2009 року, а 10.05.2016 року державним виконавцем був накладений арешт на вказане майно, тобто пізніше ніж було укладено Договір іпотеки, а тому він має пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок даного майна. Крім того, станом на 31.10.2016 року заборгованість відповідача перед банком становить 26348.46 доларів США, що перевищує вартість предмета іпотеки.

Державний виконавець не мав правових підстав для звернення стягнення на заставне майно.

В судове засідання представник позивача Кучма О.М. не з"явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує. В ході минулого засідання просив позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідача - ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнали, вважають його безпідставним, мотивуючи тим, що позивач не є власником іпотечного майна, не є його володільцем, а відтак не може заявляти даний позов; ним не доведено порушеня його прав арештом спірного майна; дії державного виконавця щодо накладення арешту є правомірними.

Представник третьої особи без самостійних вимог Порохня В. при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

03.05.2007 року ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VIWWG100001330, відповідно до умов якого відповідачці був наданий кредит у розмірі 24094,69 доларів США в обмін на зобов'язання щодо повернення суми кредиту та сплати передбачених Кредитним договором платежів.

На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 17.07.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки.

Згідно із п. 35.3 Договору іпотеки в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2009 року.

17.07.2009 року приватним нотаріусом Смоляк Л.С. Тиврівського районного нотаріального округу на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" та у зв'язку з посвідченням Договору іпотеки була накладена заборона відчуження предмету іпотеки.

Рішенням Тиврівського районного суду від 15.02.2016 року з ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» присуджено до стягнення солідарно 21178,06 доларів США, що становило 457657,81 грн. за вищевказаним кредитним договором від 03.05.2007 року (а.с.52).

10.05.2016 року державним виконавцем ВДВС Тиврівського районного управління юстиції Порохня В.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 145/364/15-ц, виданого 13.04.2016 року Тиврівським районним судом Вінницької області на підставі даного рішення суду, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, зокрема і на вказане нерухоме майно, яке є предметом іпотеки (а.с.53).

Дане обтяження зареєстровано № 14519613 від 16.05.2016 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 21-22).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки.

Разом тим, статтею 59 чинного Закону України «По виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна.

На час накладення арешту такий порядок був передбачений статтею 60 Закону в України від 21.04.1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV , ч.1 ст. 59 чинного Закону України «По виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27 серпня 1976 року за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володінні ним.

Відповідно до роз"яснень Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.21 постанови №5 від від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно);відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Наведене свідчить про те, що суд, розглядаючи такий позов, повинен повно та всебічно встановити обставини, на які посилається позивач, щодо виникнення права власності на спірне майно, і ці обставини позивач повинен довести належними та допустимими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України.

В теорії цивільного права право володіння визначається як юридично забезпечена власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу.

ПАТ КБ «Приватбанк» не є ні власником, ні володільцем зазначеного житлового будинку, а лише іпотекодержателем і тому відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» саме іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Позивач відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не довів, що він є власником зазначеного житлового будинку, або володіє ним на підставі закону чи договору або іншій законній підставі.

Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-124 цс-13 ), висновку Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року ( справа №369/13111/15-ц) відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Відповідно дост. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач не є власником майна земельної ділянки, що є предметом іпотеки, тому не є власником чи володільцем арештованого майна, а лише іпотекодержателем, а тому права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги про звільнення майна з-під арешту є безпідставними.

Ні зі змісту позовної заяви, ні з письмових та усних пояснень представника позивача Кучми О.В. у судових засіданнях не вбачається порушення прав ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателя спірного майна, які були б пов"язані з правом власності на майно чи з правом володіння ним, тому вимоги банку про звільнення вказаного майна з-під арешту на підставі ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» на законі не ґрунтуються, а обраний позивачем спосіб захисту його прав як іпотекодержателя не може бути застосований до спірних правовідносин.

Посилання позивача на положення ч.3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року, (який був чинний на момент винесення постанови про арешт майна), згідно якої, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, позову не обґрунтовує, так як спірний будинок арештовано виконавцем в інтересах саме позивача, який і є стягувачем та іпотекодержателем даного майна, а не в інтересах третіх осіб, які не є заставодавцями, а отже права позивача ні відповідачем, ні державним виконавцем не порушено.

Накладення арешту державним виконавцем відповідало вимогам ч. 1 ст. 54 чинного на той час Закону України «Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року, за якою звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Права банку, як іпотекодержателя, при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ,526 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, ст. 59 чинного Закону України «По виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII , ч. 6 ст. 3,ч.1 ст. 9,12,33, 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ,-

Вирішив:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Тиврівський районний відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту та заборону вчиняти дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя: Н. О. Кіосак