Справа № 559/2664/15-ц
Номер провадження 2/559/31/2017
У Х В А Л А

18 вересня 2017 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ходак С.К.

при секретарі Федчук А.А.

за участю прокурора Шарун В.В.

предстаника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в м.Дубно клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_2 про закриття провадження в частині визнання незаконним та скасування п. 7 ч. 1 рішення ОСОБА_4 міської ради №2500 від 22.11.2013 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Рівненської області до ОСОБА_4 міської ради, Управління економіки і власності ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та повернення майна, визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради, Управління економіки та власності ОСОБА_4 міської ради, першого заступника прокурора Рівненської області про визнання законним рішення, визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права приватної власності на будівлю, -

встановив:

В провадженні Дубенського міськрайонного суду знаходиться вищезазначена цивільна справа.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_2 заявив клопотання про про закриття провадження у справ в частині визнання незаконним та скасування п. 7 ч. 1 рішення ОСОБА_4 міської ради №2500 від 22.11.2013 року, оскільки дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Прокурор в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні клопотання.

Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради при вирішення клопотання покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку.

Згідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Така позиція зазначена і в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», відповідно до якої суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це, не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

За приписами частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо його прав та обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, на підтвердження вказаного положення Європейський суд з прав людини в рішенні від 25.02.1993 року у справі «Добертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод змушує держави-учасниці організувати їхню судову систему в такий спосіб, щоб їхні суди і трибунали виконували кожну зі своїх функцій (пункт 44), притаманну відповідній судовій установі.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

У постанові від 17 лютого 2015 року по справі №21-551а14 Верховний Суду України висловив правову позицію, яка полягає у тому, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки особи та такі права підтверджуються чи оформленні відповідним правовстановлюючим документом, подальше оспорювання іншою особою правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права має вирішуватись у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов у постановах від 24 лютого 2015 (справа №21-34а15), від 16 грудня 2014 року (справа №21-544а14) від 09 грудня 2014 року (справа №21-308а14), від 11 листопада 2014 року (справа №21-493а14).

Вказана правова позиція також підтверджена ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2016 по справі К/800/44608/15.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 205, 206, 210 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_2 про закриття провадження в частині визнання незаконним та скасування п. 7 ч. 1 рішення ОСОБА_4 міської ради №2500 від 22.11.2013 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: