Справа № 212/7309/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Колочко О.В.,

секретарі судового засідання Деменко А.С.,

за участі сторін:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя,

встановив :

Позивач ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював у відповідача на шахті «Фрунзе» у періоди з 05.08.1968 по 15.12.1969 за посадами: учнем соляра, столяром; з 26.06.1972 по 19.03.1973 підземним помічником прохідника 6 розряду; з 07.01.1975 по 09.10.2009 підземним прохідником, звільнений з підприємства в зв`язку із виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України.06.07.1993 Українським НДІ промислової медицини, йому було встановлено професійне захворювання : вібраційна хвороба 1ст. з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії. Висновком МСЕК від 02.08.1993 йому первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі. При повторних переоглядах, а саме: 02.08.1994 10%; 10.07.1996 25%, 17.07.1997 25%, 27.07.1999 25%, а починаючи з 29.06.2000 встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково по вібраційній хворобі. Позивач зазначає, що починаючи з 1993 по теперішній час він щорічно лікувався в різних лікувальних закладах, але виписки з історії хвороби не зберігав. На даний час він має виписні епікризи починаючи лише з 2004 року. Починаючи з 1995 року і по теперішній час переносить моральні страждання по причині отриманого профзахворювання. Позивачу доводиться переносити і фізичні страждання та біль, який виражений в наступному: ниючий біль в шийному і поперековому відділах хребта, що посилюється при незначному навантаженні; оніміння в руках і ногах; біль в плечових, колінних та ліктьових суглобах; оніміння в кистях; періодичні судоми в пальцях кистей. Наслідки викликані профзахворюванням порушують звичний спосіб життя і вимагають додаткових зусиль для організації життя. В звязку з цим він звернувся до суду з відповідним позовом та просить у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 275 600 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

У судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності, підтримав заявлені позовні вимоги, при цьому посилався на обставини, вказані в позовній заяві та просив позов задовольнити. Зазначив, що в звязку отриманим професійним захворюванням, втратою працездатності в розмірі 15%, довіритель зазнає фізичного болю та моральних страждань. Просить стягнути з відповідача моральну шкоду на користь ОСОБА_3 в розмірі 275 600 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб, при винесені рішення просить врахувати відсоток втрати працездатності, встановлення втрати працездатності на безстроковий термін.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, надав суду письмові заперечення та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав.

ОСОБА_4 встановлено та матеріалами справи підтверджено, позивач ОСОБА_3, працював у відповідача на шахті «Фрунзе» у періоди з 05.08.1968 по 15.12.1969 за посадами: учнем соляра, столяром; з 26.06.1972 по 19.03.1973 підземним помічником прохідника 6 розряду; з 07.01.1975 по 09.10.2009 підземним прохідником, 09.10.2009 звільнений з підприємства в зв`язку із виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 4-8).

Із повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) на імя ОСОБА_3 встановлено, що позивачу ОСОБА_5 НДІ промислової медицини встановлений діагноз вібраційна хвороба 1 ст. з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії, захворювання професійне (06.07.1993), підприємство «Суха Балка», ШСУ, уч.№20, прохідник, шкідливий стаж 21 рік (а.с. 10).

Відповідно до висновку МСЕК позивачу первинно 02.08.1993 було встановлено 25% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі (а.с. 11).

Відповідно до Висновку МСЕК від 29.06.2000 ОСОБА_3 встановлено повторно 15% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі безстроково (а.с.16).

Відповідно до копій наказів по підприємству «Суха Балка» ОСОБА_3 призначалася сума відшкодування шкоди, яка неодноразово перераховувалася в зв`язку з інфляційними процесами, зміни відсотка втрати професійної працездатності та ростом заробітної плати на підприємстві (а.с. 22,23).

Суд не погоджується з запереченнями представника відповідача оскільки, як вбачається із повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) позивач в 1993році отримав професійне захворювання по причині роботи на протязі 21року в умовах тривалого впливу професійного фактору шуму, пилу та вібрації. Акт розслідування хронічного професійного захворювання не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку.

Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці» від 14.10.19921р. який був чинний на час встановлення позивачу професійного захворювання, та ст. 153 КЗпП України обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків передбачалось пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Як зазначено у Рішенні Конституційного ОСОБА_4 №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР) та пункту 11 Правил… було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). При цьому розмір мінімальної заробітної плати для розрахунку необхідно застосовувати той, який діє на час розгляду справи, згідно п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК УРСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин.

З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого.

У судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_3 була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійне захворювання, втратив працездатність первинно в розмірі 25% в подальшому при неодноразових переоглядах встановлено в розмірі 15% на безстроковий термін. Позивач переносить щоденно фізичні та моральні переживання, змушений приймати ліки, має звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманого професійного захворювання, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, тривалість праці на підприємстві понад 21рік, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.

Враховує суд також й розяснення, надані Пленумом Верховного ОСОБА_4 України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 року по справах №6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18.03.2015 року № 6-24цс15.

З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» становить 3200 грн., а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 25600 грн. (3200 грн. х 8 мінімальних зарплат) й стягнути його з відповідача на користь позивача, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, рішенням Конституційного ОСОБА_4 №20-рп/2008 від 08.10.2008р., ст.ст. 10, 11, 27, 60,88, 213- 215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди в звязку з ушкодженням здоровя, 25 600 (двадцять пять тисяч шістсот) гривень, без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_4» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу.

Суддя: О. В. Колочко