Справа № 369/213/17
Провадження № 2/369/1291/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22.08.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2003 року та мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, 2012 року народження. За час спільного проживання ними побудовано житловий будинок по АДРЕСА_2. Сімейне життя не склалось та вони проживають окремо. В даний час між ними склались напружені, неприязні відносини, в тому числі щодо поділу майна, визначення місця проживання дитини. Вищевказаний будинок належить їй на праві власності, але відповідач з літа 2016 року постійно чинить їй перешкоди в користуванні власністю та не допускає її до помешкання. Оскільки вона є власником будинку, тому має право там проживати. Домовленостей щодо порядком користування будинком також не досягнуто.

Просила суд вселити її в будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_2; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав. Суду пояснив, що після припинення шлюбних стосунків між сторонами склались неприязні стосунки. Позивачка неодноразово намагалась потрапити до будинку, але відповідач постійно чинить їй перешкоди та не допускає до її власності. У добровільному порядку вирішити спір сторони не можуть. Просила суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував. Подав суду письмові пояснення та заперечення. Суду пояснив, що позивачка на праві власності має також інше житло, а саме квартири, куди не допускає його, тому він разом зі своєю матір'ю та дитиною проживають в будинку по АДРЕСА_2. Через неприязні стосунки спільне проживання в будинку є неможливим. Оскільки позивачка користується іншими квартирами, в даний час в судому порядку розглядається справа про поділ майна подружжя, тому її житлові права не порушені. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При розгляді справи судом встановлено, що 27 листопада 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві.

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

30 вересня 2005 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

10 липня 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

29 липня 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будинків та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

07 липня 2012 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок площею 182,0 кв.м, житловою площею 84,8 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Право власності також підтверджено інформаційними довідками з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №64065908 від 21 липня 2016 року.

За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

За ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини справи, визнані сторонами не підлягають доказуванню.

З пояснень сторін встановлено, що в даний час сторони проживають окремо, між ними склались напружені та неприязні відносини, тривають судові спори щодо поділу майна подружжя, визначення місця проживання дитини. У будинку АДРЕСА_2 проживає відповідач.

Факт неприязних стосунків між сторонами також підтверджено неодноразовими зверненнями до НП, висновками по матеріалами перевірки.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає вселенню до житлового будинку та користування ним позивачкою через неприязні стосунки, що визнавалось та не оспорювалось відповідачем при розгляді справи.

За ст. 358 ЦК України право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Оскільки сторони не можуть добровільно дійти згоди щодо користування житловим будинком, квартирами, а власник має право використовувати свою власність для власного проживання, суд задовольняє позов в частині позовних вимог про вселення та зобов'язання не чинити перешкод в користування відповідачем ОСОБА_2 .

Заперечення відповідача, що позивачка має в користуванні інше житло, придатне для проживання, суд до уваги не бере, оскільки власник має право використовувати будь-яке житло для свого проживання. Також не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про вселення надані суду пояснення та характеристики від сусідів, оскільки в них відображено лише суб'єктивне ставлення осіб до певних подій та сторін. Разом з тим, в них не висвітлено об'єктивних фактів щодо неможливості вселення ОСОБА_1 до житлового будинку саме як власника майна. При вирішенні спору суд також враховує, що покази свідків щодо неможливості власником користуватись житлом для свого проживання є неналежними доказами та суперечать вимогам цивільного та житлового законодавства.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 355 - 372 ЦК України, ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов'язання вчинити дії задоволити.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_2.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич