Справа № 372/1704/16-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/460/17 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 46 26.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2016 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про витребування ділянки із незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересахдержави в особі КМ Українита ДП «Київське лісове господарство» із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 10,6362 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Підгірці Обухівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2. Вказаний державний акт виданий ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 20 серпня 2004 року № 2871, № 2875, № 2879, № 2873, № 2877, № 2887.

Зазначав, що в послідуючому ОСОБА_3 провела відчуження спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. та зареєстрований в Підгірцівській сільській раді 14 червня 2007 року за № 341.

Вказував, що в ході опрацювання матеріалів кримінального провадження № 0000030 від 14 травня 2014 року за ознаками ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України Обухівського відділу поліції ГУ НП в Київській області встановлено, що державний акт серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2006 року на право власності на земельну ділянку площею 10,6362 га на ім'я ОСОБА_3 є підробленим і Обухівським районним відділом земельних ресурсів ніколи не видавався, що підтверджується висновками експертів Київського НДІСЕ в кримінальній справі № 10032 від 27 листопада 2008 року та № 1301 від 31 березня 2009 року. Згідно вказаних висновків на державному акті відтиски гербової печатки від імені Обухівського відділу земельних ресурсів (на лицьовому та зворотному боках) нанесені не печаткою Обухівського відділу земельних ресурсів, а іншою печаткою аналогічного змісту. Підписи від імені ОСОБА_5 в графах «Начальник Обухівського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_5.» (на лицьовому боці) та «Начальник Обухівського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_5.» нанесені рельєфні кліше підпису - факсиміле, яке виготовлено фотополімерним способом. Крім того, на вказаному державному акті на лицьовому та зворотному боках, відтиски факсиміле підпису від імені ОСОБА_5 в графах «Начальник Обухівського районного відділу земельних ресурсів» (на лицьовому боці) нанесені не тим кліше факсиміле, вільні зразки якого були надані до інституту.

Отже на час укладання 11 червня 2007 року договору купівлі-продажу спірної ділянки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, остання не набула права власності на спірну земельну ділянку і не була її власником.

За інформацією ГУ Держгеокадастру у Київській області від 27 січня 2016 року бланк державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 видавався Києво-Святошинському районному відділу земельних ресурсів. Договори купівлі-продажу на підставі яких ОСОБА_3 виданий державний акт в Підгірцівській сільській раді не реєструвались. Відповідно до програмного забезпечення Державного земельного кадастру ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 10,6362 га. Державні акти та будь-яка землевпорядна документація на спірну земельну ділянку в управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі відсутня, не обліковується та на зберігання не передавалась. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 22 червня 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 на праві власності ні за ким не зареєстрована.

Крім того, зазначав, що спірна земельна ділянка площею 10,6362 га накладається на землі лісогосподарського призначення квартал 87 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп», що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування лісництва не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення.

У зв'язку з наведеним, просив витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 10,6362 га з кадастровим номером: НОМЕР_3, яка розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області та стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову прокурора відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги прокурора задоволити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про те, що земельна ділянка площею 10,6362 га з кадастровим номером: НОМЕР_3, яку ОСОБА_2 придбав за договором купівлі-продажу, не перебуває у його володінні.

В суді апеляційної інстанції прокурор та представник ДП «Київське лісове господарство» подану апеляційну скаргу підтримли, просили задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.

Представники ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників належним чином повідомлялися про час розгляду справи, до суду не з'явилися, їх неявка відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок № 2871, № 2875, № 2879, № 2873, № 2877, № 2887 від 20 серпня 2004 року належала земельна ділянка площею 10,6362 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Підгірці Обухівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2.

11 червня 2007 року ОСОБА_3 провела відчуження вказаної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. та зареєстрований в Підгірцівській сільській раді 14 червня 2007 року за № 341.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до програмного забезпечення Державного земельного кадастру ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 площею10,6362 га, підстави набуття права власності відсутні. В той же час згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 22 червня 2016 року земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 на праві власності ні за ОСОБА_2, ні за іншою особою не зареєстрована.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що прокурором не надано доказів і судом не встановлено перебування у власності відповідача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та володіння ним цією ділянкою. При цьому суд виходив з того, що згідно пояснень представника ДП «Київське лісове господарство» земельна ділянка, яка є предметом спору, із користування останнього не вилучалась та обслуговується вказаним підприємством, а доводи представників відповідача ОСОБА_2 щодо належності йому спірної земельної ділянки і користування нею на відповідних правових підставах доказово необгрунтовані.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Згідно положень ст.215 ЦПК України, яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.

Ухвалюючи рішення, суд всупереч приписам ст.214 ЦПК України не встановив чи мали місце обставини, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги.

Зокрема, заявляючи вимоги, прокурор обгрунтовував їх тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування лісництва не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення.

Крім того, прокурор посилався на те, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати земельну ділянку, бо не набула на неї права власності у встановленому законом порядку, що у свою чергу дає підстави для її витребування у набувача ОСОБА_2 на підставі ст.388 ЦК України.

Всі ці обставини, які є предметом спору, судом не з'ясовані і не знайшли свого відображення у рішенні, що є порушенням норм цивільного процесуального права та свідчить про його незаконність і необгрунтованість.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до хибного висновку про відсутність у відповідача ОСОБА_2 прав на спірну земельну ділянку, в тому числі права користування чи володіння відповідачем цією ділянкою.

Такі висновки суперечать приписам ч.1 ст.81, ст.131 ЗК України (в редакції на час укладання договору купівлі-продажу 11 червня 2007 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою підставою набуття громадянином права власності на земельну ділянку є укладення ним цивільно-правової угоди, а державний акт, що видається на підставі такої угоди, лише посвідчує право власності особи на земельну ділянку.

Відповідно до ч.5 ст.334 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( п.3 розділу І Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, яким внесено зміни до ч.5 ст.334 ЦК щодо виникнення прав на нерухоме майно із дня державної реєстрації таких прав, набрав чинності із 1 січня 2013 року згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону).

Державна реєстрація правочинів на момент посвідчення договору купівлі-продажу проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до якого державна реєстрація правочинів проводилася шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру (Державного реєстру правочинів) одночасно з його нотаріальним посвідченням.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку площею 10,6362 га в с.Підгірці Обухівського району Київської області на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2007 року, який був нотаріально посвідчений та в цей же день 11 червня 2007 року пройшов державну реєстрацію шляхом внесення нотаріусом відомостей про договір до Єдиного реєстру правочинів, реєстровий № 634 (а.с.47). Наведене у свою чергу свідчить про виникнення у набувача права власності на придбане нерухоме майно.

Суд наведеного не врахував та не звернув уваги, що відповідач ОСОБА_2 набув права власності на підставі належним чином посвідченого договору купівлі-продажу, а отже набув права на земельну ділянку.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким останній придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 10,6362 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с.Підгірці Обухівського району Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. та зареєстрований в Підгірцівській сільській раді 14 червня 2007 року за № 341.

Колегія суддів вважає, що покупець ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором, поскільки доказів зворотнього прокурором у справі не надано.

Також, судом встановлено, що продавець ділянки ОСОБА_3 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, поскільки не набула на неї права власності у встановленому законом порядку.

Зокрема, державний акт серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2006 року на право власності на земельну ділянку площею 10,6362 га на ім'я ОСОБА_3 є підробленим і Обухівським районним відділом земельних ресурсів Київської області не видавався. За інформацією ГУ Держгеокадастру у Київській області від 27 січня 2016 року бланк державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 видавався Києво-Святошинському районному відділу земельних ресурсів.

Договори купівлі-продажу на підставі яких ОСОБА_3 виданий державний акт в Підгірцівській сільській раді не реєструвались. Державні акти та будь-яка землевпорядна документація на спірну земельну ділянку в управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі відсутня, не обліковується та на зберігання не передавалась.

Крім того, встановлено, що спірна земельна ділянка відносяться до земель державного лісового фонду, належить державі і перебуває у користуванні Державного підприємства «Київський лісгосп» (фрагмент планшету № 6 квартал 87), що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування державного підприємства не вилучалася та не змінювалося її цільове призначення.

Стаття 19 Земельного кодексу України визначає категорії земель України за їх цільовим призначенням, серед яких встановлена категорія землі лісогосподарського призначення.

Згідно ст.8 ЛК України удержавній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч.4 ст.17 Лісового кодексу України право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади і місцевого самоврядування про надання земельних ділянок; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Поскільки судом встановлено, що спірна земельна ділянка відносяться до земель державного лісового фонду, належить державі і перебуває у користуванні Державного підприємства «Київський лісгосп» і з користування державного підприємства не вилучалася та не змінювалося її цільове призначення, то наявні передбачені ст.388 ЦК України підстави для витребування ділянки з володіння відповідача на користь держави, бо ділянка відчужена особою, яка не мала на це права і поза волею власника держави.

Посилання представників відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що придбана відповідачем за договором купівлі-продажу земельна ділянказ кадастровим номером НОМЕР_2 є іншою порівняно із ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_3, яку просить витребувати прокурор, колегія суддів вважає необгрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що земельні ділянкиз кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 є тотожними, бо мають однакове цільове призначення, однаковий розмір 10,6362 га, однакові каталоги координат кутів поворотів меж, розташовані в одному і тому ж місці (лист державного підприємства «Київгеоінформатика від 24 січня 2016 року).

Колегія суддів вважає переконливими доводи прокурора про те, що зміна кадастрового номера ділянки із НОМЕР_2 на НОМЕР_3, пов'язана із намаганням відповідача ОСОБА_2 отримати державний акт.

Встановлено, що після купівлі спірної ділянки ОСОБА_2 виготовив технічну документацію із землеустрою і подав заяву про її затвердження і видачу державного акта до Обухівського районного відділу земельних ресурсів, який відмовив у видачі державного акта, з огляду на те, що ділянка накладається на території земель лісового фонду.

Тоді ОСОБА_2 звернувся із адміністративним позовом і Обухівський районний суд Київської області своїм рішенням від 25 грудня 2007 року зобов'язав Управління земельних ресурсів у Обухівському районі затвердити технічну документицію і видати державний акт ОСОБА_2 на спірну ділянку площею 10,6362 га.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задоволити. Витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України таДержавного підприємства «Київське лісове господарство» земельну ділянку площею 10,6362 га з кадастровим номером: НОМЕР_3, яка розташована в адміністративних межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Стягнути ізОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області судовий збір в розмірі 2893 гривні 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: