Справа № 463/1271/16-ц
Провадження № 2/463/206/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

при секретарі - Кисиличин М.В.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Гойдика В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Винниківської міської ради м.Львова, ОСОБА_2, третя особа Львівське міське управління юстиції про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів, третьої особи про визнання недійсними та скасування рішення Винниківської міської ради м.Львова від 03.07.2014 року № 1308 «Про затвердження гр. ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1», свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2014 року - земельну ділянку у АДРЕСА_1, площею 0,0957 га (кадастровий номер НОМЕР_1) для індивідуального садівництва.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що зазначеними документами безпідставно та незаконно передано у власність спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2, оскільки право на користування цією земельною ділянкою на даний належить їй. Зокрема зазначила, що на підставі рішення виконкому з 1956 року земельні ділянки на АДРЕСА_1 належали на праві користування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Внаслідок прийняття спадщини її матір'ю ОСОБА_8 після смерті її батьків, а саме житлового будинку на АДРЕСА_1, до неї перейшло право користування цими земельними ділянками. В подальшому нею було оформлено право власності на земельні ділянки оформлене державними актами від 26.01.1998 року про право власності на земельні ділянки площею 1000 м.кв. для обслуговування житлового будинку та площею 1760 м.кв. для ведення особистого підсобного господарства. При цьому зазначила, що незважаючи на той факт, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.05.2005 року було скасовано державний акт про право власності її матері на ділянку площею 1760 м.кв. через неузгодженість меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, у неї збереглося право користування цією ділянкою, яке вона сумлінно виконувала обробляючи цю ділянку, а тому після смерті матері це право користування ділянкою перейшло до неї. У зв'язку із цим переконана, що Винниківська міська рада не мала права вирішувати питання про передачу у власність земельної ділянки, яка уже перебувала у законному користуванні іншої особи.

Крім цього вважає, що Винниківська міська рада незаконно передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку без узгодження її меж із нею, як суміжним землекористувачем. А тому просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з аналогічних підстав.

Представник відповідача Винниківської міської ради Гойдик В.М. в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечив, зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач жодного юридичного права на вказану земельну ділянку не має, право користування до неї в порядку спадкування не могло перейти, оскільки не належало її спадкодавцю на час смерті. Зазначив, що дійсно на вказану земельну ділянку в об'ємі площі, іншої за розміром земельної ділянки, матері позивача надавалося право власності, однак таке право власності було припинене у зв'язку із скасуванням правовстановлюючого документу на підставі рішення суду, і оскільки вказана особа будь-яких дій на повторне оформлення речових прав на цю земельну ділянку не вчиняла, тому на час її смерті не володіла жодними законними правами на цю ділянку. Крім цього вказав, що відповідачу передано у власність земельну ділянку яка не відповідає тій земельній ділянці, що раніше надавалася у власність ОСОБА_8 Інша частина із цієї ділянки уже надана ОСОБА_9, в цій частині право власності ОСОБА_9 ніким, в тому числі позивачем не оспорювалося. Також зазначив, що Винниківська міська рада змушена була вирішувати питання землевпорядкування цієї земельної ділянки, оскільки вона не використовувалася за її цільовим призначенням, заросла хащами, ніким не оброблялася, перебувала в непридатному для користування стані. А тому вважає, що земельна ділянка перейшовши у комунальну власність після втратою ОСОБА_8 права власності на неї, була вільною, у зв'язку із чим Винниківська міська рада мала законні права нею розпоряджатися у встановленому законом порядку, і оскаржуваними рішеннями права позивача не могли бути порушені, оскільки до неї право користування цією ділянкою не переходило. Крім цього зазначив, що при Винниківській міській раді діє землевпорядна комісія серед завдань якої є погодження меж земельних ділянок у випадку наявності спору між суміжними землекористувачами, а тому будучи повідомленими про наявність майнових претензій на цю ділянку позивача та небажання добровільно погодити межі цієї ділянки із її сторони, тому в цій частині межі земельної ділянки було узгоджено саме вказаною комісією. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні відносно позову заперечив, зазначив, що на момент його звернення у Винниківську міську раду спірна земельна ділянка була вільною, ніким не використовувалася, тривалий час ним оброблялася. Дійсно сім'я позивача раніше підробивши документи щодо меж земельної ділянки приватизувала її в об'ємі більшої земельної ділянки, однак рішенням суду видані їм правовстановлюючі документи були скасовані. В 2013 році він в числі інших осіб звернувся із питанням про передачу у власність йому цієї земельної ділянки, Винниківською міською радою, йому як ветерану війни, було надано у власність цю ділянку на законних підставах. Також зазначив, що узгодити із позивачем межі земельної ділянки він не мав можливості, оскільки коли він хотів обговорити дане питання, з ним стали агресивно говорити, погрожувати, у зв'язку із чим питання узгодження меж він вирішував у встановленій законом процедурі. А тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа Львівське міське управління юстиції в судове засідання явку свого представника не забезпечила повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, причин своєї неявки не повідомила, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності третьої особи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє з наступних підстав.

Рішенням Винниківської міської ради від 03.07.2014 року № 1308 «Про затвердження гр. ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1» затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,0957 га для ведення садівництва на АДРЕСА_1 за рахунок земель, що не надані у власність або користування віднісши її до земель сільськогосподарського призначення.

На підставі вказаного рішення, реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції 17.07.2014 року здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - земельну ділянку у АДРЕСА_1, площею 0,0957 га (кадастровий номер НОМЕР_1), за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01 (а.с.20) та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.08.2014 року (а.с.19).

Позивач вважає вказані рішення та правовстановлюючий документ незаконними, такими, що порушують її законні права та інтереси з підстав того, що ними передано у власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку, щодо якої їй належать права землекористування. Іншу підставу незаконності позивач зазначає порушення процедури узгодження меж земельної ділянки.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Окрім того, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Даючи правову оцінку заявленим позовним вимогам, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Дійсно, як встановлено в судовому засіданні рішенням міськвиконкому м.Винники від 21.05.1956 року № 135 (а.с.8-9) гр. ОСОБА_6 було надано у користування земельну ділянку площею 1200 м.кв. на АДРЕСА_1.

При цьому, судом безспірно встановлено, що вказане право користування в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_8 разом із іншим спадковим майном - житловим будинком АДРЕСА_1, прийнятим на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.09.1991 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 30.01.1992 року (а.с.10).

Однак, як вбачається із зазначених вище правових положень ст.116 ЗК України набуття фізичними особами прав на земельні ділянки здійснюється шляхом їх надання на праві власності, або на праві користування. Тобто законодавець виключає можливість одночасного перебування земельної ділянки у власності особи та визначеному земельним законодавством юридичному користуванні.

Більш того, виходячи із загального змісту права власності, закріпленого ст.317 ЦК України, поняття власності є більш ширшим та охоплює собою в тому числі право користування земельною ділянкою.

Як встановлено судом, на підставі рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 16.09.1997 року № 383 ОСОБА_8 було видано два державні акти (а.с.11,12), якими передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також суміжну з нею земельну ділянку площею 0,1760 га для ведення особистого підсобного господарства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зі згоди самої ОСОБА_8 її право користування земельною ділянкою площею 1200 м.кв. на АДРЕСА_1 трансформувалося у більший обсяг прав щодо цієї земельної ділянки - право власності двох земельних ділянок площею 0,10 га та 0,1760 га.

Однак, як встановлено в ході судового розгляду, рішенням суду від 18.05.2005 року, рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 16.09.1997 року № 383 та державний акт про право власності на земельну ділянку в частині земельної ділянки 0,1760 га були скасовані, внаслідок чого вказана земельна ділянка вибула із права власності ОСОБА_8, в тому числі її користування. А оскільки після скасування відповідних правовстановлюючих документів ОСОБА_8 із заявами про повторне закріплення за нею цієї земельної ділянки, надання її у власність чи користування, не зверталася, таке право у встановленому законом порядку не оформила, і про це стороною позивача жодних доказів не представлено, а тому у суду відсутні підстави вважати, що на момент її смерті 17.12.2007 року (а.с.13) їй належало право користування цією земельною ділянкою, яке в порядку спадкування перейшло до позивача.

Враховуючи наведене, а також ті обставини, що на момент прийняття оскаржуваного рішення та видачі відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивач не володіла правами землекористувача спірної земельної ділянки, суд вважає безпідставними посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яким встановлюється, що відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Більш того, як уже встановлено, рішенням 1956 року за землекористувачем закріплювалася земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 1200 м.кв., яка істотно є меншою від суми площ двох земельних ділянок, що в 1997 році передавалися у власність ОСОБА_8 На даний час є чинним державний акт, яким передано у власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1, що відповідає 1000 м.кв. земельної ділянки за цією ж адресою, що надавалася ОСОБА_6 у 1956 році. А відтак навіть, якби на час смерті за ОСОБА_8 збереглося право користування земельною ділянкою виходячи з рішення 1956 року, то виключно в межах площі 200 м.кв., що є значно меншою від наданої у приватну власність відповідачу земельної ділянки площею 0,0957 га, яка у свою чергу є майже у двічі меншою за площу земельної ділянки, яка у 1997 році передавалася ОСОБА_8 для ведення підсобного господарства. Проте жодних доводів того, що належна, на думку позивача, на праві користування земельна ділянка на АДРЕСА_1, охоплюється площею земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2, суду не представлено.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що відповідач ОСОБА_2 проживає з ними по сусідству, останній користується спірною земельною ділянкою вже понад 10 років. Позивач земельну ділянку не обробляла та ніколи нею не користувалася.

Крім цього, суд вважає безпідставними посилання позивача про те, що оскаржувані документи є незаконними внаслідок порушення процедури їх прийняття через відсутність акту узгодження меж земельної ділянки із нею, як суміжним землекористувачем з огляду на таке.

Дійсно у відповідності до положень чинного на той час земельного законодавства, зокрема ст.ст.186, 198 ЗК України при погодженні технічної документації, кадастрової зйомки, обов'язковою умовою є погодження меж земельних ділянок її суміжними землекористувачами, власниками.

В той же час, ч.3 ст.158 ЗК України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить вирішення земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача Винниківської міської ради, в органі місцевого самоврядування створена спеціальна землевпорядна комісія, завданням якої є вирішення спорів щодо порушення правил добросусідства, а також визначення та погодження меж земельних ділянок при наявності спорів між суміжними землекористувачами.

З представленого в матеріалах справи акту встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 від 24.03.2014 року (а.с.80) вбачається, що дійсно позивач не погоджувала відповідачу межу своєї земельної ділянки із ділянкою, що згідно проекту землеустрою пропонувалася для відведення ОСОБА_2 В той же час в цій частині, межа земельних ділянок погоджена актом встановлення і узгодження меж землекористування від 31.03.2014 року (а.с.81) комісією з питань регулювання земельних відносин.

В судовому засіданні представник позивача заперечував дійсність зазначеного акту депутатської комісії, який на його думку не підписаний усіма членами комісії та складений за відсутності будь-яких доказів відмови позивача в узгодженні меж земельної ділянки. В той же час визнав, що його довіритель згоди на таке узгодження меж земельних ділянок не дає.

Крім цього представник відповідача Винниківської міської ради вказав, що органу самоврядування на момент погодження технічної документації щодо відведення спірної земельної ділянки було відомо про наявність спору між сторонами щодо меж земельних ділянок, а тому було прийнято рішення про врахування в цій частині погодження меж актом спеціальної землевпорядної комісії, дійсність якого не обов'язково має підтверджуватися підписом усіх членів комісії, а їх переважною більшістю.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки в ході судового розгляду встановлено, що дійсно між сторонами наявний спір щодо землекористування земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, межі якої позивач відмовляється погоджувати, а відтак є допустимим вирішення питання відведення земельної ділянки з врахуванням погоджених меж земельної ділянки самим органом місцевого самоврядування за умови, якщо таке погодження не порушує права суміжного землевласника.

Одночасно суд переконаний, що зазначеним актом від 31.03.2014 року (а.с.81) жодні права позивача не могли бути порушені, оскільки позивачем доказів про те, що внаслідок погодження меж суміжних земельних ділянок було змінено межу належної їй на праві власності ділянки суду не представлено, не заявлено про таке в ході судового розгляду.

А тому, враховуючи вище наведені обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги із наведених підстав необґрунтованими, усі посилання позивача на наявність порушеного її права та законного інтересу недоведеними належними та допустимими доказами, та спростованими в судовому засіданні в ході дослідження та перевірки представлених доказів, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати із відповідачів не стягувати.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Винниківської міської ради м.Львова, ОСОБА_2, третя особа Львівське міське управління юстиції про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Грицко Р.Р.