Справа № 127/2-829/10
Провадження 4-с/127/23/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Тронт М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року, винесеної державним виконавцем Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИВ:

Боржник ОСОБА_1 в травні 2016 року звернулась до суду із скаргою, у якій просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року по виконавчому провадженню № 45979894, на підставі якої накладено арешт на все майно та зобовязати Староміський відділ ДВС Вінницького МУЮ відкликати з реєстраційних органів повідомлення про арешт та заборону відчуження майна, на яке було накладено арешт.

Вимоги скарги мотивовано тим, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 30.04.2010 року по справі № 2-829/10 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0 в розмірі 354937,91 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи в розмір 30,00 грн.

На підставі вищевказаного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення заборгованості на користь АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним договором, солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 в розмірі 354937,91 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи в розмір 30,00 грн.

На підставі даного виконавчого листа та відповідної заяви стягувача, державним виконавцем Староміського ВДВС ВМУЮ ОСОБА_2 14 січня 2015 року було відкрито виконавче провадження. З метою забезпечення виконання рішення суду, цього ж дня, винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження ВП № 45979894.

16 жовтня 2014 року боржник змінила своє прізвище з «Возна» на «Піддубна», у звязку із розірванням шлюбу, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2014 року.

Заявник вважає, що вказана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому така постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.08.2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 січня 2015 року, винесеної державним виконавцем Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.12.2016 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.08.2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 ОСОБА_5 вимоги скарги підтримав у повному обсязі, просив суд її задовольнити.

Представник стягувача ОСОБА_6 в судовому засіданні щодо задоволення вимог скарги заперечував, просив суд у її задоволенні відмовити.

Старший державний виконавець Староміського ВДВС ВМУЮ ОСОБА_7 в ході судового розгляду просиоа в задоволенні скарги просить відмовити.

Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, згідно із статтею 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини другої статті 384 ЦПК України, скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З розяснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах з постанови від 07.02.2014 № 6 п. 3 при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Матеріалами скарги судом встановлено, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 30.04.2010 року по справі № 2-829/10 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0 в розмірі 354937,91 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи в розмір 30,00 грн.

На підставі вищевказаного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення заборгованості на користь АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним договором, солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 в розмірі 354937,91 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи в розмір 30,00 грн.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення

На підставі даного виконавчого листа та відповідної заяви стягувача, державним виконавцем Староміського ВДВС ВМУЮ ОСОБА_2 14 січня 2015 року було відкрито виконавче провадження.

16 жовтня 2014 року боржник змінила своє прізвище з «Возна» на «Піддубна», у звязку із розірванням шлюбу, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2014 року

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2012 року, було замінено сторону виконавчого провадження стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-колект» щодо боржника ОСОБА_4

З метою забезпечення виконання рішення суду, 14 січня 2015 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження ВП № 45979894.

На підставі п. 1 постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, державний виконавець наклала арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4

Про існування рішення Староміського районного суду від 30.04.2010 року, відкриття виконавчого провадження та про винесення про арешт майна ОСОБА_1 остання дізналась 28.04.2016 року, коли мала намір реалізовувати свою земельну ділянку.

У відповідності до ч. 1 ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.06.2016 року ОСОБА_1 поновлено пропущений з поважних причин строк для звернення до суду з скаргою на постанову державного виконавця Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.01.2015 року.

За загальним правилом, що передбачене ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Тому, як випливає з оскаржуваної постанови, державний виконавець виніс її на підставі ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч. 7 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації проводиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через пять днів після накладання арешту.

При таких обставинах, з наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що у випадку відмови боржника здійснити або ж здійснювати виплату заборгованості за виконавчим листом чи сплати періодичних платежів, обовязок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу.

При таких обставинах, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження.

Однак, державний виконавець, наклавши арешт на все майно заявника, не мав на меті реалізовувати його, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу. При цьому, як випливає з положення ч. 7 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець після накладання арешту майна зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого і не було здійснено державним виконавцем.

Таким чином, актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст. ст. 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації, а тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення.

З розяснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" від 07.02.2014 № 23 при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Наведений у додатку до Закону про виконавче провадження перелік видів майна громадян, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, є єдиним для всіх випадків звернення стягнення на зазначене майно. Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням вимог статті 63 Закону про виконавче провадження, крім звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (стаття 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV"Про іпотеку").

Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу (частина п'ята статті 52 Закону про виконавче провадження). У будь-якому випадку черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмову державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнано в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що цією вимогою не порушено інтересів стягувача й не ускладнено виконання рішення.

Отже, вказана вище норма права передбачає відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації.

Однак, державний виконавець Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_2, наклавши арешт на все майно ОСОБА_4, попередньо не надала можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення, оскільки у заявника окрім земельної ділянки є і інше майно на яке може бути звернено стягнення, а також інше майно домашнього вжитку та майно, що перебуває у власності боржника, що свідчить про вчинення державним виконавцем дій, які порушують вимоги ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відуження може бути накладений арешт в межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, повязаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка складає 354937,91 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 30,00 грн.

У звязку з чим накладання державним виконавцем арешту на все майно без обмеження сумою, стягнутою за рішенням суду та яка є у виконавчому листі, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт даного нерухомого майна та оголошення заборони на її відчуження суперечить вимогам вищевказаного законодавства.

Суд, оцінюючи у сукупності викладені докази з зазначеними правовими нормами, дійшов висновку, що Постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Староміського відділу ДВС Вінницького МУЮ ОСОБА_2, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.01.2015 року винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова державного виконавця є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки є такою, що порушує права та інтереси заявника на вільне володіння користування та розпорядження його майном, що належить заявнику на праві власності.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 10, 58, 59, 60, 61, 208-218, 378, 383, 384, 385 ЦПК України, і на підставі ст.ст. 19, 52, 57 ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_2 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.01.2015 року по виконавчому провадженню № 45979894, на підставі якої накладено арешт на все майно.

Зобовязати Староміський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції відкликати з реєстраційних органів повідомлення про арешт та заборону відчуження майна, на яке було накладено арешт.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя