Справа № 307/3042/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ДЖУГИ С.Д.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення органу опіки та піклування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 1 червня 2017 року, -

встановила:

ОСОБА_1 02.11.2016 звернувся до суду із зазначеним позовом до Тячівської райдержадміністрації як органу опіки та піклування та ОСОБА_2 мотивуючи таким. Тячівським районним судом розглядається справа за його позовом про усунення перешкод у спілкування з донькою ОСОБА_19, 2004 р.н., а також щодо передачі сина ОСОБА_3, на проживання з батьком. Протягом 3-х місяців суд не міг розглянути справу, оскільки орган опіки та піклування не міг прийняти висновку зі спірних питань. Зрештою 13.10.2016 комісія засідала, проголосувала одне, але висновок від 20.10.2016 № 343 містить інший результат.

У роботі органу опіки та піклування брав участь ОСОБА_4, який не мав на це права, оскільки не є членом комісії органу опіки та піклування, він був упередженим щодо позивача, робив йому безпідставні та некоректні зауваження, а насправді захищав інтереси матері дітей ОСОБА_2, яка насправді покинула сина і виїхала до Чехії. Так само діяв заступник голови органу опіки та піклування ОСОБА_5. Син фактично перебуває у бабусі. Мати дітей не перебувала вдома на час обстеження комісією житла дітей, не з'являлася на засідання органу опіки та піклування, а приїхала з Чехії лише 13.10.2016, для чого ОСОБА_5 спеціально призначив засідання на цю дату.

На комісії ОСОБА_2 не заперечувала, що перебуває в Чехії, а діти фактично знаходяться на вихованні у бабусі ОСОБА_6, яка має такі ж права, як і батьки дітей. На засіданні ОСОБА_5 повідомив, що домовлявся із суддею про відмову у передачі позивачу на виховання сина, з'ясовував у Берегівській психіатричній лікарні питання психічного розладу у матері дітей, у чому начебто винен батько, і т.ін. Члени комісії голосували по суті наступним чином: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 проголосували за те, що висновок органу опіки та піклування є рекомендаційним, а питання повинно бути вирішене на розсуд суду; ОСОБА_11 і ОСОБА_12 проголосували за те, що сина доцільно передати на виховання батьку, але питання повинно бути вирішене на розсуд суду; ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 голосували за залишення сина на вихованні матері; ОСОБА_5 висловився про те, що думка членів комісії його не цікавить, бо рішення буде за ним, однак висновок підписав не він, а ОСОБА_16.

Такий висновок є незаконним, крім того, в ньому не зазначено, що 30.09.2016 після обстеження житлових умов сторін вісім членів комісії голосували за передачу малолітнього ОСОБА_3 на виховання батькові, натомість незаконно вказано, що орган опіки та піклування вважає нераціональною передачу дитини на виховання батькові. Висновок суперечить інтересам дитини та дійсним обставинам, оскільки мати дитини перебуває в Чехії і не може фактично виховувати дитину. З матеріалів, які є в розпорядження комісії, випливає, що бабуся дітей не дасть дозволу і можливості батьку відвідувати дітей.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив «висновок № 343 від 20.10.2016 року, який підписаний на замовлення головою Тячівської РДА визнати незаконним».

Рішенням Тячівського районного суду від 01.06.2017 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд дав невірну оцінку доказам та не врахував дійсних обставин справи, зокрема, того, що мати дитини постійно перебуває за кордоном. Просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність учасників процесу, обговоривши доводи сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Тячівського районного суду від 13.01.2015, і є батьками доньки ОСОБА_19, 2004 р.н., та синів ОСОБА_18, 2006 р.н. і ОСОБА_3, 2010 р.н. (а.с. 6-8 та ін.). Між батьками дітей існує спір щодо місця проживання дітей, усунення перешкод у їх вихованні та спілкуванні з ними, що підтверджується наявними в справі документами та матеріалами (а.с. 12-14 та ін.), зокрема, в даній справі оспорюється законність висновку Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування від 20.10.2016 за вих. № 343 із питання доцільності передачі сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на проживання із батьком та на його виховання (а.с. 9-10). Позивач оспорює законність цього висновку органу опіки та піклування у контексті дотримання порядку і процедури прийняття відповідного рішення, об'єктивності та всебічності з'ясування обставин, які мають значення для прийняття рішення, тощо і загалом належності та законності висновку.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України).

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; особа по захист свого права може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок доказування позову лежить на позивачеві (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч. 1, ст. 4 ч. 1, ст. 15 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України). Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). В усякому разі, обираючи спосіб захисту цивільного права чи інтересу особа повинна виходити з того, чи буде такий спосіб ефективним, чи призведе він у разі реалізації до реального захисту, поновлення права.

При розгляді судом спорів щодо, зокрема, участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою; орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи; суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ст. 19 ч.ч. 4-6 СК України). Із цими нормами кореспондуються відповідні положення ст.ст. 159, 161 СК України, інші норми цього Кодексу.

Орган опіки та піклування може бути залучений судом до участі в справі або взяти участь у справі за своєю ініціативою для подання висновку на виконання своїх повноважень і в порядку реалізації положень ст. 45 ч. 3 ЦПК України, участь зазначеного органу у цивільному процесі для подання висновку у справі є обов'язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Суд розглядає цивільну справу на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ст. 11 ч. 1, ст. 57 ч.ч. 1, 2, ст. 64 ч. 1 ЦПК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Виходячи з викладеного в сукупності, висновок органу опіки та піклування є одним із доказів у справі і має значення та оцінюється судом остільки, оскільки вимагається законом у відповідній категорії справ, містить інформацію щодо предмета доказування та враховується саме у відповідній справі у контексті відповідного спору. Суд оцінює цей доказ з точки зору його належності, допустимості, у сукупності та взаємозв'язку з іншими доказами, цей доказ не має наперед встановленого значення, суд управі не погодитися із відповідним висновком органу опіки та піклування (ст.ст. 58, 59, 212 ЦПК України).

Тобто, висновок органу опіки та піклування не має самостійного, окремого від відповідної справи (спору) значення як такий, оцінюється як доказ у справі, предмету доказування в якій стосується, зокрема, в справі щодо спору про визначення місця проживання дитини, участі одного з батьків у вихованні дитини та у спілкуванні з нею. У відповідній справі сторони не позбавлені права ставити питання, а суд - перевірити відповідні доводи та прийняти відповідне рішення у контексті належності, об'єктивності, повноти висновку, дотримання процедури його складання і загалом законності висновку.

За таких обставин, позивач обрав невірний спосіб захисту свого права поза межами справи (спору), в якій належить вирішувати відповідне питання. Позивач не обґрунтував свою заяву жодною нормою матеріального права, яка б передбачала можливість вирішення в порядку цивільного судочинства пред'явленої вимоги. Суд першої інстанції не мав необхідності давати оцінку висновку органу опіки та піклування по суті поза межами відповідної справи, водночас висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову та необхідність відмови в ньому вірний по суті. Апеляційна скарга позивача не містить доводів, які б давали підстави для скасування рішення суду із задоволенням позову.

Відтак, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 1 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді