У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом виселення задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_4

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що суд першої інстанції виселив її та п'ятьох її дітей з будинку в якому вони проживали 16 років. Позивач з 2000 року з ними не проживав, вона та чоловік утримували житло, реконструювали його, але здав все в експлуатацію позивач на своє ім'я.

Звертала увагу на те, що позивач надав суду невірні відомості, що він немає доступу до будинку, оскільки він має ключі і кожного дня після смерті сина (чоловіка ОСОБА_1.) приходив до помешкання. Стверджувала, що вона не займала всю територію в частині будинку, а займала з дітьми лише дві кімнати та користувалась кухнею, в іншій частині будинку проживала повнолітня донька чоловіка від іншого шлюбу, а крім того ще й квартиранти і позивач отримував орендну плату.

Доводила, що вона має частку в приватизованій квартирі, де неможливо навіть ліжка поставити, де б діти могли спати, відсутня площа, щоб розмістити письмовий стіл, немає місця для складання одягу, шкільного приладдя для п'яти дітей. Їй на праві спільної сумісної власності належить 1/6 частина квартири у АДРЕСА_1, однак суд першої інстанції помилково зазначив, що їй належить 4/6 частини в квартирі. Крім того в квартирі прописані та проживають 11 осіб, а позивач проживає в трьохкімнатній квартирі по АДРЕСА_5

Вказувала, що після смерті її чоловіка і батька дітей залишилась спадщина, а саме: два будинковолодіння та частина квартири. ЇЇ дітям належить по 5/20 частин у вказаних будинковолодіннях та 5/27 в квартирі, однак вирішити питання поділу спадщини з позивачем не видається можливим. Стверджує, що вона згодна залишити помешкання по вул. Осипова після отримання спадщини, щоб було де жити дітям.

Звертала увагу, що вона не чинити жодних перешкод позивачу в користуванні його власністю, а він поставив замки, закрив гараж та підвал і вона не може дістати продукти харчування для дітей.

З цих підстав просила рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, при цьому не навела жодної норми права на якій ґрунтуються її вимоги.

ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін та пояснили, що після смерті сина позивача та чоловіка відповідачки їй пропонувались варіанти з отриманням житла в інших квартирах в порядку поділу спадкового майна, однак вона не погодилась, а спір з цього приводу між сторонами досі не вирішений.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та усуваючи ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житлом АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1, разом з її неповнолітніми дітьми, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є єдиним власником спірної квартири і згоди на проживання відповідачів не надавав, а відповідач ОСОБА_1, яка забезпечена іншим житлом, де зареєстрована разом з дітьми і на даний час там проживають, створюють перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні даною квартирою, час від часу проживаючи у ній без будь-яких правових підстав.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить АДРЕСА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01 листопада 2012 року, витягом про державну реєстрацію прав від 01 листопада 2012 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2014 року.

Земельна ділянка по АДРЕСА_7 також належить ОСОБА_2 на праві власності згідно державного акту від 11 липня 2007 року.

У спірній АДРЕСА_6 зареєстровані ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Як встановлено місцевим судом з 2000 року у вказаній квартирі проживав ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Разом із ним у даній квартирі проживали ОСОБА_1 та їхні спільні діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, однак вони зареєстровані ніколи не були. Договору найму чи іншого договору із власником житла ОСОБА_2 не укладали. Дозволу на проживання відповідачів він не надавав, що не спростовано ОСОБА_1

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна від 13 грудня 2016 року ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності, разом із ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, належить частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, що підтвердила відповідач в судовому засіданні, зі слів якої вбачається, що після добудови в квартирі шість кімнат.

Отже, встановивши, що відповідачі забезпечені власним житлом та чинять перешкоди в користуванні ОСОБА_2 житлом у спірній АДРЕСА_6, який є єдиним його власником, місцевий суд обґрунтовано захистив права позивача, усунувши наявні у нього перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом виселення відповідачів з вказаної вище квартири в якій вони час від часу проживали без будь-яких законних на те підстав.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук