Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/2417/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2017 року м.Красилів

Красилівський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Вознюка Р.В.

при секретарі Басистій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Красилові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Заслучненської сільської ради Красилівського району Хмельницької області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті його баби ОСОБА_2. В ході судового розгляду позивач доповнив позовні вимоги та просив встановити факт належності ОСОБА_2 заповіту від імені ОСОБА_3 посвідченого 06.02.1986 року секретарем виконкому Заслучненської сільської Ради народних депутатів Хмельницької області Коцюк Л.М. за №3.

В обґрунтування свого позову, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його баба ОСОБА_2, яка проживала в належному їй житловому будинку АДРЕСА_1. 06.02.1986 року ОСОБА_2 був складений заповіт, посвідчений 06.02.1986 року секретарем виконкому Заслучненської сільської Ради народних депутатів Хмельницької області Коцюк Л.М. за №3, згідно якого ОСОБА_2 заповіла для ОСОБА_1 усе належне їй майно.

Спадщину після смерті ОСОБА_2 він прийняв, так як на час її відкриття був неповнолітнім та вступив в управління та володіння спадковим майном. Після смерті ОСОБА_2 у книгах погосподарського обліку Заслучненської сільської ради на його ім'я був відкритий особовий рахунок на житловий будинок.

Крім нього, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає. У зв'язку з тим, що в заповіті допущена помилка, а саме: замість правильного прізвища ОСОБА_2, у заповіті помилково записано ОСОБА_3, і він не може оформити спадкові права на спадкове будинковолодіння. Постановою державного нотаріуса Красилівської державної нотаріальної контори Возної В.Б. від 14.11.2015 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на даний житловий будинок після смерті ОСОБА_2, у зв'язку з відсутністю свідоцтва про право власності на нього, а тому просить позов задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. Представник позивача надіслав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив розглядати справу за його та позивача відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив справу розглядати за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом об'єктивно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с.Заслучне Красилівського району Хмельницької області померла ОСОБА_2, яка постійно проживала в житловому будинку АДРЕСА_1, спадкоємцем якої за заповітом є ОСОБА_1. 06.02.1986 року ОСОБА_2 був складений заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Заслучненської сільської ради за №3, згідно якого ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 усе належне їй майно. Спадщину ОСОБА_1 прийняв, так як на час її відкриття був неповнолітнім та вступив в управління та володіння спадковим майном; після смерті ОСОБА_2 у книгах по господарського обліку Заслучненської сільської ради на його ім'я був відкритий особовий рахунок на спадковий житловий будинок. Окрім ОСОБА_1, інших спадкоємців у ОСОБА_2 немає.

Однак, у зв'язку з тим, що у вищезазначеному заповіті допущена помилка і його належність для ОСОБА_2 документально не підтверджується, позивач не може оформити спадкові права на майно за заповітом ОСОБА_2, оскільки у заповіті замість правильного прізвища заповідача ОСОБА_2 помилково записано прізвище ОСОБА_3.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, під час оформлення заповіту від 06.02.1986 року мала місце описка (помилка) в написанні прізвища ОСОБА_2, та невірно записано як ОСОБА_3.

Судом з наданих для суду документів: заповіту посвідченого 06.02.1986 року секретарем виконкому Заслучненської сільської Ради народних депутатів Хмельницької області Коцюк Л.М. за №3, випискою з погосоподарських книг по с.Заслучне Заслучненської сільської ради Красилівського району Хмельницької області за 1961-1990 рр. від 06.11.2015 року, свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1, виданим Заслучненською сільською радою Красилівського району Хмельницької області, довідкою Заслучненської сільської ради Красилівського району №498 від 06.11.2015 року, достовірно встановлено, що прізвище померлої було ОСОБА_2, а не ОСОБА_3. Крім того, як слідує з самого заповіту, при його підписанні в графі «підпис» заповідач написала своє прізвище ОСОБА_2, що прямо вказує на належність даного заповіту для ОСОБА_2. Іншої особи на прізвище ОСОБА_3, в с.Заслучне Красилівського району Хмельницької області не було і немає. Як слідує з свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 14.04.1989 року її ім'я у ньому записано російською мовою, а саме ОСОБА_2. В свою чергу, у заповіті ім'я заповідача записано на українській мові, а саме ОСОБА_3. Таким чином, заповнення даних документів різними мовами зумовило орфографічну відмінність між записами у них прізвища однієї і тієї ж особи. Тобто, прізвища ОСОБА_2 (запис російською мовою) та ОСОБА_3 (запис українською мовою) попри розбіжності в орфографічній фіксації у зазначених документах є ідентичними. Такі розбіжності виникли внаслідок відхилення від правил і принципів міжмовного перетворення. Зазначене підтверджується експертним висновком №056/31-d від 25.01.2017 року.

Таким чином, викладене свідчить, що заповіт від 06.02.1986 року №3 складений ОСОБА_3 належить для ОСОБА_2.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, не має можливості оформити право власності на спадкове майно: житловий будинок загальною площею 35,8 м.кв.; житловою площею 23,7 м.кв., та хлів по АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві, а також не проведення реєстрації права власності ОСОБА_2 у встановленому на даний час порядку. Це пов'язано із тим, що діючим за життя ОСОБА_2 законодавством не передбачалась необхідність оформлення та посвідчення права власності громадян на житлові будинки в сільських населених пунктах свідоцтвами про право власності, а також реєстрації права власності на них.

Зокрема, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18.02.2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільських Рад депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів погосподарських книг.

Також ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об'єкти закінчені будівництвом до 05.08.1992 року та на які раніше не здійснювалась державна реєстрація права власності, для осіб за якими закріплено особові рахунки в по господарських книгах відповідних сільських рад, здійснюються на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільських рад.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визначаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Як встановлено в судовому засіданні, із виписки погосподарських книг Заслучненської сільської ради за 1961-1990 роки №496 від 06.11.2015 року, у погосподарських книгах на вищезазначений житловий будинок був відкритий особовий рахунок №293 і в період з 1983-1989 роки ОСОБА_2 одиноко проживала у будинку та значилась головою дворогосподарства.

Таким чином, зазначені записи у книгах погосподарського обліку Заслучненської сільської ради підтверджують реєстрацію даного житлового будинку виконавчим комітетом та належність його на праві власності для ОСОБА_2 на час її смерті, входження до складу її спадщини та належності для позивача в порядку спадкування.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Згідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.ст.1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З урахуванням викладеного та наявних доказів, що маються в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту належності спадкодавцю заповіту, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 57, 58, 212-215, 256 ЦПК України, ст.ст.392, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1268, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст.3, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_2 заповіту від імені ОСОБА_3, посвідченого 06.02.1986 року секретарем виконкому Заслучненської сільської Ради народних депутатів Хмельницької області Коцюк Л.М. за №3.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на житловий будинок загальною площею 35,8 м.кв.; житловою площею 23,7 м.кв., та хлів по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Красилівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Р. В. ВОЗНЮК