Справа № 308/5906/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуга С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_3, де третіми особи без самостійних вимог на предмет спору є: ОСОБА_4, Управління Держкомзему у м. Ужгороді, Закарпатська регіональна філії центру державного земельного кадастру і Реєстраційна служба Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішень міської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та кадастрового номеру та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом про визнання протиправним та скасування рішень міської ради, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та кадастрового номеру та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком. Позов вмотивовано тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в м. Ужгород, вул. Собранецька (Радянська), 176, який знаходився на земельній ділянці площею 600 м.кв. Рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів №18 від 29.01.1992 року позивачу було довиділено до існуючої земельної ділянки під власним будинком додаткову земельну ділянку площу 164 кв.м. Згідно генплану м. Ужгород в районі вул. Собранецької, вул. Требішовської станом на грудень 1993 року, існував проїзд до наділеної додатково ділянки шириною 5,5 метрів, довжиною 40 метрів з вул. Требішовської, який закінчувався тупиком до його подвіря. При цьому, проїхати до помешкання ОСОБА_2 можливо було будь яким транспортом як легковим так і вантажним автомобілем. Вздовж проїзду загального користування з вул. Требішовської до подвіря позивача прокладена мережа водозабезпечення та каналізаційна мережа, якими позивач користується. У процесі приватизації власної земельної ділянки зясувалось, що громадянка ОСОБА_3 приватизувала проїзд загального користування до домоволодіння ОСОБА_2 за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька (Радянсьтка), 176 з вул. Требішовської в м. Ужгород, площею 0,01 га, кадастровий номер :45:001:0510, для будівництва індивідуальних гаражів, що підтверджується рішеннями Ужгородської міської ради №1052 від 20.09.2013 року «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та рішенням №1172 від 19.12.2013 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Даними рішеннями ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,01 га по вул. Требішовської в м. Ужгород для будівництва індивідуальних гаражів та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.01.2014 року на вказану земельну ділянку, кадастровий номер :001:0510. Після приватизації земельної ділянки та отримання Свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_3 перегородила проїзд загального користування металевим парканом. У звязку із перекриттям даного проїзду позивач став позбавлений можливості проїзду до власного помешкання. Також до будівлі, в якій він проживає літ. «В», позбавлений можливості підїзду жодний транспортний засіб. Таким чином, приватизувавши проїзд загального користування, ОСОБА_3 фактично позбавила можливості ОСОБА_2 проїзду до будівлі, в якій він мешкає, доступу до мережі водозабезпечення та каналізаційної мережі, що викликає для позивача додаткові незручності та потребує додаткових зусиль для нормального доступу та користування власним помешканням. Оскільки вказані вище рішення Ужгородської міської ради є незаконними, просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким: 1) визнати незаконним та скасувати рішення Ужгородської міської ради №1052 від 20.09.2013 року «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та рішення №1172 від 19.12.2013 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; 2) визнати недійсним та скасувати Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.01.2014 року, а саме земельну ділянку 0,01га по вул. Требішовській в м. Ужгород, кадастровий номер :45:0510, видане ОСОБА_3; 3) визнати недійсним та скасувати кадастровий номер :45:0510, який присвоєний земельній ділянці площею 0,01 га по вул. Требшовській в м. Ужгород, наданій ОСОБА_3, зобовязати ОСОБА_3; 4) не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в користуванні проїздом загального користування, у доступі до мережі водозабезпечення та каналізаційній мережі, яка прокладена вздовж проїзду загального користування, а також, усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою та житловим будинком за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька, 176 шляхом демонтажу металевого паркану, який відгороджує проїзд з вулиці Требішовської до належного ОСОБА_2 домоволодіння та земельної ділянки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2017 року в задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд безпідставно послався на судові рішення по іншій справі, оскільки, підстава у предявленому ним наразі позові є інша, та суд не давав їй оцінки. Вказує, що надані ним докази, а саме, генплан земельної ділянки від 29.01.1992 р. та викопіювання з плану Ужгорода станом на грудень 1993 р. підтверджують факт приватизації відповідачем проїзду загального користування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів №18 від 29.01.1992 року позивачу було довиділено до існуючої земельної ділянки під будинком за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька (Радянська), 176 додаткову площу 164 кв.м. (загальна площа після виділення 764 кв.м.), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Виписки із зазначеного рішення (а.с.12).

Також з матеріалів справи вбачається, що громадянка ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку по вул. Требішовської в м. Ужгород, площею 0,01 га, кадастровий номер :45:001:0510, для будівництва індивідуальних гаражів, що підтверджується рішеннями Ужгородської міської ради №1052 від 20.09.2013 року «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та рішенням №1172 від 19.12.2013 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (а.с.18, 19).

На підставі даних рішень ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.01.2014 року на вказану земельну ділянку, кадастровий номер :001:0510 (а.с.20).

13.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області по справі №308/2576/15-ц, було винесено рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Ужгородської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень Ужгородської міської ради № 1052 від 20.09.2013 року в частині надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0100 га, що по вул. Требішовській та № 1172 від 19.12.2013 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0100 га по вул. Требішовській (а.с.62-68).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19.02.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13.10.2015 року залишено без змін (а.с.74-78).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, послався на те, що вищезазначеними судовими рішеннями встановлено законність оскаржуваних ОСОБА_2 рішень міської ради. Щодо вимоги негаторного позову, то суд вказав, що позивач не оформив право власності на його земельну ділянку, а тому, його права шляхом встановлення відповідачем огорожі не порушено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні позову, однак не може погодитись з мотивацією такої відмови зважаючи на наступне.

Зокрема, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на уваги посилання апелянта на зовсім інші підстави даного позову та позову в справі №308/2576/15-ц. Так, по тій справі ОСОБА_2 оспорював рішення Ужгородської міської ради № 1052 від 20.09.2013 року та № 1172 від 19.12.2013 року з тих підстав, що ними передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, яка є в його користуванні згідно рішення від 29.01.1992 року.

З підстав передачі у власність ОСОБА_3 ділянки, що відноситься до земель загального користуванні, по справі №308/2576/15-ц позов не предявлявся, такі обставини судом не досліджувались і судом їм оцінка не надавалась.

Тобто, судові рішення, на які послався суд першої інстанції самі по собі не можуть бути безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання незаконними та скасування рішень Ужгородської міської ради № 1052 від 20.09.2013 року та № 1172 від 19.12.2013 року, позаяк такими судовими рішеннями не встановлена преюдиція, що має визначальне значення для даної справи.

Суд першої інстанції не дав жодної оцінки підставам позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання незаконними та скасування рішень Ужгородської міської ради № 1052 від 20.09.2013 року та № 1172 від 19.12.2013 року, в звязку з чим, допустив неповне зясування обставин справи.

З даного приводу колегія суддів констатує, наступне.

Відповідно до п. а) ч. 3 ст. 83 ЗУ України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Дана норма встановлює пряму заборону на передачу у приватну власність земель загального користування до яких відносяться проїзди.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що ОСОБА_2 не доведено, що на момент прийняття рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 така відносилась до земель загального користування.

Зокрема, долучені до позовної заяви ОСОБА_2 викопіювання з генплану міста, на яких відображено відповідний проїзд, датовані 1992-1993 р.р. У той же час, згідно листа Ужгородської міської ради від 02.09.2016 року відповідно до генерального плану міста від 2004 року та діючої містобудівної документації, земельна ділянка по вул. Требішовській в м. Ужгороді площею 0,01 га за кадастровим номером :001:0510 не належить до земель загального користування (а.с.94-96).

Вказане свідчить про те, що в 2004 році було прийнято новий генплан Ужгорода яким не передбачено наявність проїзду на місці виданій відповідачу земельній ділянці, а тому викопіювання з генплану Ужгорода, на які посилається позивач є неналежними доказами.

Зазначений висновок колегії суддів стверджується і копією фрагменту-витягу з генерального плану м. Ужгород за 2004 рік, який діяв до прийняття нового у 2016 році в районі вулиць Собранецька Требішовська, наданим на вимогу суду. Земельні ділянки у районі цих вулиць в генплані 2004 року позначені як існуючі території садибно-житлової забудови.

І саме з цих підстав слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Ужгородської міської ради № 1052 від 20.09.2013 року та № 1172 від 19.12.2013 року та визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, то на думку колегії суддів суд також невірно вмотивував таку відому, пославшись на те, що позивач не являється власником земельної ділянки, оскільки згідно приписів ст. 152 ЗК України предявляти такі вимоги вправі не лише власник земельної ділянки, а й землекористувач.

У той же час, колегія суддів вважає безпідставним посилання ОСОБА_2 в обґрунтування даної позовної вимоги на необхідність доступу до мережі водозабезпечення та каналізаційної мережі, оскільки на долученому ним копії плану (а.с.17) відомості про наявність колодязя на спірній земельній ділянці внесені за допомогою кулькової ручки.

Натомість, згідно відповіді КП «Водоканал м. Ужгорода» на лист представника ОСОБА_3М, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :001:0510 вказано, що на даній земельній ділянці відсутні мережі водопроводу та каналізації, що перебувають на балансі установи. Тобто, зазначені обставини не доведені належними доказами.

Стосовно знесення огорожі, то оскільки ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, то вона вправі зводити огорожу по її межі, а суміжні землекористувачі не вправі ставити питання про знесення такої огорожі.

Загалом, вимога ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою також, задоволенню не підлягає.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову.

Виходячи з наведених доводів та керуючись приписами статей 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

рішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2017 року змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

У решті, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді