Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 317/1385/16Головуючий у 1-й інстанції Сакоян Д.І.
Пр. № 22-ц/778/121/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кахаря С.В., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Запорізький районного суду Запорізької області від 30 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Світточ» (надалі ПП «Світточ») про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила розірвати договір оренди землі від 24.04.2007 року, укладений між нею та ПП «Світточ», а також стягнути з відповідача на її користь заборгованість з орендної плати за договором від 24.04.2007 року на загальну суму 23517,56 грн., пеню на загальну суму 37128,26 грн., інфляційні на загальну суму 10149,64 грн., покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що між нею та ПП «Світточ» 24.04.2007 року був укладений договір оренди землі, відповідно до п.п. 1, 2 якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку сільськогосподарського призначення № 531 загальною площею 5,13 га, розташовану на території ОСОБА_1 - Пільської сільської ради у с. Явірницьке Запорізького району. П.п. 15, 16 договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції, а її цільове призначення земля сільськогосподарського призначення. Згідно із п. 1 акту прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) позивач передав належну йому на підставі державного акту від 27.05.2008 р. серії ЗП № 033718 земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0087, площею 5,13 га, розташовану на території Миколай-Пільської сільської ради у с. Явірницьке Запорізького району, а відповідач прийняв вказану земельну ділянку в оренду. У відповідності до п. 9 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовому вигляді у розмірі 1000,00 грн. або у натуральному вигляді: зерно очищене 1500 кг, насіння соняшника 100 кг, солома (2ПТС-4) безкоштовно, тракторні послуги для обробки присадибної ділянки безкоштовно. Крім того, 26.10.2011 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору, якою змінено розмір орендної плати, а саме: зерно очищене 3000 кг, насіння соняшника 100 кг, солома (2ПТС-4) безкоштовно, тракторні послуги безкоштовно безкоштовно, допомога на ритуальні послуги 500,00 грн. ОСОБА_4 додаткова угода набрала чинності з 01.01.2012 р. Згідно із п. 11 договору орендна плата вноситься у такі строки: у випадку внесення в грошовій формі один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, у випадку внесення у натуральній формі до 20 числа останнього у звітному році місяця. Незважаючи на вищевказані умови договору, станом на дату подання позову вона не отримала від відповідача орендну плату за 2012 - 2015 роки. З урахуванням пені та інфляційних. Крім того, оскільки відповідачем не виконуються вимоги п. 11 договору, чим порушується її право на отримання орендної плати, вона вважає, що існують всі правові підстави для розірвання договору за рішенням суду в порядку, передбаченому ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та п. 38 договору. Внаслідок діяльності відповідача стан орендованої земельної ділянки істотно погіршився. Дніпропетровською філією ДУ «Держгрунтохорона» було проведено дослідження орендованої земельної ділянки. У Витязі та довідці, складених за результатами вказаних досліджень, вказується, що родючість ґрунтів значно занизилась, корисні властивості зменшились, земельна ділянка перебуває у значно гіршому стані, порівняно із даними за попередній період, що є ще однією підставою для розірвання договору судом відповідно до ст. 32 Закону.

Рішенням Запорізький районного суду Запорізької області від 30 серпня 2016 року (а.с. 118-126) позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Світточ» на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати у сумі 22275,60 грн. за договором оренди землі від 01.08.2008 р., пеню у сумі 11813,45 грн., інфляційні втрати у сумі 3570,99 грн., а разом 37 660 грн. 04 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПП «Світточ» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 293,21 грн.

ПП «Світточ» із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилось, останнє в апеляційному порядку не оскаржувало.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції фактично частково в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 132-134) просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким розірвати оренди землі від 24.04.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Світточ», а також стягнути з відповідача на її користь заборгованість з за договором на загальну суму 23517,56 грн., пеню на загальну суму 37128,26 грн., інфляційні на загальну суму 10149,64 грн. та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 161), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 162).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 13 грудня 2016 року, не відбувся та був відкладений (а.с.170) через першу неявку без поважних причин всіх осіб, які беруть участь у справі, які належним чином були повідомлені про час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.164-166б), у тому числі представник позивача за довіреністю (а.с. 16) ОСОБА_3 через свого довірителя ОСОБА_2 (а.с. 166), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України.

У судове засідання 08 лютого 2016 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. 74-77 ЦПК України (а.с. 171-173, 183) всі особи, які беруть участь у справі, повторно не зявились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача частково у цій справі, керувався ст. ст. 3, 10-11, 15, 57-60, 88, 209, 214-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 033718 від 27 травня 2008 року (а.с.8) ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка № 531 площею 5,13 га, розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий номер :02:002:0087.

01.08.2008 року між ПП «Світточ» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір оренди землі (а.с. 9-11), предметом якого є земельна ділянка № 531 площею 5,13 га, розташована на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий номер :02:002:0087 строком на 10 років (п. 8 договору).

11 лютого 2010 року проведено його державну реєстрацію у Відділі Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області.

01.08.2008 року між ПП «Світточ» та відповідачем ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) за вказаним договором оренди (а.с. 12), відповідно до якого земельна ділянка площею 5,13 га, кадастровий номер :02:002:0087, яка належить ОСОБА_2, передана нею ПП «Світточ» (а.с.8).

П. 9 зазначеного договору сторін, розмір орендної плати визначено у грошовому вигляді в розмірі 1980,00 грн., або в натуральному вигляді: зерно очищене 2000 кг., насіння соняшника 100 кг., солома безкоштовно, тракторні послуги для обробітку присадибної ділянки безкоштовно, допомога на ритуальні послуги 300,00 грн. Річна орендна плата не є меншою ніж 3 відсотка від нормативної оцінки земельної ділянки.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що за змістом додаткової угоди від 26 жовтня 2011 року до вищезазначеного договору сторін від 01.08.2008 року (а.с.13), яка набрала чинності з 01 січня 2012 року, за оренду земельного паю орендар проводить розрахунок з орендодавцем в натуральному вигляді: зерно очищене 3000 кг., насіння соняшнику 100 кг., солома безкоштовно; тракторні послуги безкоштовно, допомога на ритуальні послуги 500,00 грн. Зазначена додаткова угода є дійсною, ніким не оскаржена, тому правильно була прийнята судом першої інстанції до уваги у цій справі.

Згідно із п. 11 договору оренди від 01.08.2008 р. орендна плата вноситься у такі строки: у грошовій формі один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна до 20 числа останнього у звітному році місяця.

Відповідно до умов договору оренди від 01.08.2008 р. сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обовязків договору, якщо це невиконання відбулося за обставин, які виникли після укладення договору, внаслідок невідворотних дій надзвичайного характеру, які сторона не могла ні передбачити, ні попередити прийнятими заходами (повінь, пожежа, землетрус, осідання ґрунту та інші явища природи, а також війна або військові дії, які призвели до неможливості виконання цього договору.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що внаслідок сильних морозів у січні-лютому 2012 року на площах ПП «Світточ» загинули посіви озимої пшениці на площі 240 га, а внаслідок посухи весняно-літнього періоду 2012 року на площах ПП «Світточ» загинули посіви озимої пшениці на площі 162 га., проса на площі 170 га, соняшнику на площі 176 га, кукурудзи на зерно 137 га, що підтверджується висновком Торгово-промислової палати від 17.09.2012 року (а.с. 55) та відповідними актами, затвердженими управлінням агропромислового розвитку Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, протоколом № 16 засідання комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області,

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що вищевказані несприятливі погодні умови, що спричинили загибель сільськогосподарських культур на площах ПП «Світоч», станом на 25 квітня 2012 року, 21 травня 2012 року та 01 серпня 2012 року є форс-мажорними обставинами.

З огляду на викладене та відповідно до умов договору, відповідач за вказаних форс-мажорних обставин не міг розрахуватись з позивачкою натуральною формою оплати, та отримати дохід внаслідок загибелі посівів. Водночас, відповідач не звільнений від сплати орендної плати за 2012 рік, мав право відтермінувати остаточний розрахунок до нового врожаю, проте звільнений від відповідальності за прострочення її сплати.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями ч. 1 ст. 624 ЦК, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», тощо.

Ст. 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обовязків, передбачених ст. ст. 24,25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

В силу вимог п. «д» ч.1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Згідно із п. 14 договору оренди від 01.08.2008 р. у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3 % несплаченої суми за кожен день прострочення.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, наявними у цій справі письмовими доказами - копіями відомостей підтверджується сплата ПП «Світточ» орендної плати ОСОБА_2, а саме:

зерна за 2012 рік у кількості 580 кг, що ОСОБА_2 засвідчила особистим підписом (а.с. 45);

зерна соняшника за 2012 рік у кількості 100 кг, що ОСОБА_2 засвідчила особистим підписом (а.с. 46).

Підпис у відповідних відомостях позивачем оспорювався у суді першої інстанції.

Так, у нотаріально посвідченій заяві від 19.07.2016 р. (а.с.113) ОСОБА_2 вказувала, що грошові перекази від ПП «Світточ» вона не отримувала, розрахунок по орендній платі з нею не проводився, відповідні документи за 2012-2016 роки нею не підписувались.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_2 особисто до суду не зявилась жодного разу, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України розяснив представнику позивача за довіреністю (а.с. 16) ОСОБА_5 право позивача на заявлення у цій справі клопотання про призначення експертизи з метою встановлення належності (неналежності) підписів у документах щодо сплати орендної плати ОСОБА_2, а також наслідки незаявлення цього клопотання, а саме те, що справа буде розглядатись судом першої інстанції в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів, що відображено у журналі судового засідання за 30.08.2016 р. (а.с. 114).

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила про те, що вона своїм правом на призначення експертизи користуватись наміру не має.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували належність підписів у платіжних документах ОСОБА_2, суду першої інстанції стороною позивача у матеріали цієї справи не надано.

Разом із тим, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги відомість за 2012 рік, яка засвідчує факт видачі ОСОБА_2 100 кг вівсу (а.с. 47), оскільки видача даної сільськогосподарської культури не була обумовлена договором, а тому її видачу не можна вважати такою, що спрямована на виконання умов договору оренди землі від 01.08.2008 р.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими посилання відповідача на відомість за 2012-2013 р.р., як доказ сплати ОСОБА_6 чоловіку позивачки орендної плати за 2013 рік у натуральному вигляді за ОСОБА_2, оскільки відсутні докази на уповноваження позивачкою її чоловіка на отримання орендної плати. З поданого аркуша відомості неможливо встановити чи у натуральному вигляді виплачувалась орендна плата чи у грошовому, оскільки навпроти прізвища ОСОБА_6 зазначено про отримання ним «8780», але чого саме не зазначено, у той час, коли в інших відомостях зазначено. Напроти прізвища ОСОБА_6 відсутні позначення щодо отримання ним орендної плати саме за ОСОБА_2 Також немає жодних написів чи підпису навпроти прізвища ОСОБА_2, тобто відповідні поля відомості взагалі не заповнені, з чого можна зробити висновок, що вона орендну плату за цією відомістю взагалі не отримувала. Таким чином, з копії даної відомості не вбачається, що ОСОБА_6 отримував орендну плату за ОСОБА_2, а в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази сплати ПП «Світточ» та отримання ОСОБА_2 орендної плати за 2013 рік.

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що 25.11.2014 року, тобто в межах встановленого договором оренду строку для виконання зобовязання щодо сплати орендної плати, на адресу позивачки поштовим переказом, було перераховано 3604,00 грн. та 2552,00 грн. в рахунок сплати орендної плати за 2014 рік, від отримання яких ОСОБА_2 відмовилась (а.с. 49).

Крім того, судом першої інстанції також було правильно встановлено, що 10.02.2016 року, тобто за межами встановленого договором оренду строку для виконання зобовязання щодо сплати орендної плати, на адресу позивачки поштовим переказом, було перераховано 7500,00 грн. в рахунок сплати орендної плати за 2015 рік, а 04.04.2016 р. 6000,00 грн., від отримання яких ОСОБА_2 відмовилась (а.с. 50, 51).

Факт неотримання відповідних сум ОСОБА_2 за грошовими переказами не оспорювався сторонами у суді першої інстанції.

Водночас, у судовому засіданні у суді першої інстанції представник позивача зазначила, що позивач відмовилась від даних грошових коштів через те, що то було намагання відповідача розрахуватись за попередні періоди, тобто з порушенням строків виконання зобовязань.

При визначенні строку, коли зобовязання щодо сплати орендної сплати мало б виконуватись, суд першої інстанції правильно виходив з приписів додаткової угоди до договору оренди землі та п. 11 договору оренди землі від 01.08.2008 р. Враховуючи, що додатковою угодою визначено лише натуральну форму оплати, то суд першої інстанції правильно виходив з того, що зобовязання за 2012-2015 р.р. зі сплати орендної плати щорічно мало б виконуватись до 20 числа останнього у звітному році місяця.

Отже, в порушення вимог договору оренди відповідач повністю не виконав свої зобовязання щодо виплати позивачеві орендної плати.

З урахуванням цін за даними Головного управління статистики у Запорізької області, розмір несплаченої орендної плати, передбаченої п. 9 договору зі змінами. внесеними додатковою угодою складає:

1) за 2012 рік (з розрахунку 1525,90 грн. за 1000 кг зерна, 355,20 грн. за 100 кг соняшника):

3 х 1525,90 грн. + 355,20 = 4932,90 грн. 886,76 грн. (що є еквівалентом отриманих 580 кг зерна) 355,20 грн. (що є еквівалентом отриманих 100 кг соняшника) = 3690,94 грн.

2) за 2013 рік (з розрахунку 1346,00 грн. за 1000 кг зерна, 297,45 грн. за 100 кг соняшника):

3 х 1346,00 + 297,45 = 4335,45 грн.

3) за 2014 рік (з розрахунку 1784,20 грн. за 1000 кг зерна, 383,58 грн. за 100 кг соняшника):

3 х 1784,20 + 383,58 = 5736,18 грн.

4) за 2015 рік (з розрахунку 2603,00 грн. за 1000 кг зерна, 704,03 грн. за 100 кг соняшника):

3 х 2603,00 + 704,03 = 8513,03 грн.

Загальний розмір несплаченої орендної плати, яка підлягає стягненню складає: 3690,94 грн. + 4335,45 грн. + 5736,18 грн. + 8513,03 грн. = 22275 грн. 60 коп.

Системно проаналізувавши зазначені вище обставини та відповідне нормативно-правове регулювання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку є не систематична несплата орендної плати, а затримка у її виплаті за 2012-2015. При цьому, відповідач звільнений від відповідальності за невчасне виконання зобовязання за 2012 рік, його вини у затримці за 2014 рік немає, орендна плата за 2015 рік позивачем частково не прийнята, а відповідачем частково не сплачувалась. За таких обставин договір оренди укладений між сторонами не може бути розірваний з підстави систематичної несплати орендної плати.

Пеня є відповідальністю за несвоєчасну сплату орендної плати, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що відповідно до розділу форс-мажорні обставини договору відповідач звільняється від такої відповідальності щодо сплати орендної плати за 2012 рік з обставин, які встановлені у ході розгляду справи, а саме погодних умов, які склалися у 2012 році.

Орендна плата за 2013 рік мала бути внесена до 20.12.2013 р. Проте за матеріалами справи прострочення внесення орендної плати за 2013 рік станом на 04.03.2016 р. становить 803 дні, а тому розмір пені, відповідно до вимог п. 14 договору оренди землі становить: 4335,45 грн. х 803 х 0,3 : 100 = 10444,10 грн.

Ч. 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення міститься і в п. 42 договору оренди землі від 01.08.2008 р.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, саме позивач ОСОБА_2 відмовилась від отримання поштових грошових переказів в сумі, яка є еквівалентною вартості сільськогосподарських культур, які належало їй передати орендодавцю як орендну плату за договором за 2014 рік. За даних обставин, підстав для нарахування пені в цій частині немає.

Орендна плата за 2015 рік в натуральному вигляді мала бути внесена до 20.12.2015 р. Проте лише 10.02.2016 р. позивач намагався сплатити грошовим переказом 7500,00 грн. як компенсацію вартості сільськогосподарських культур, які належало передати позивачці як орендну плату за договором. Разом з тим, розмір такої компенсації мав би дорівнювати 8513,03 грн.

Таким чином, як правильно було встановлено судом першої інстанції на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів, прострочення внесення орендної плати за 2015 рік у сумі 8513,03 грн. становить 51 день, тобто до 10.02.2016 р дати коли відповідач намагався частково виконати своє зобовязання зі сплати орендної плати і складає: 8513,03 грн. х 51 х 0,3 : 100 = 1302,49 грн. В подальшому пеня може бути нарахована лише на ту частину зобовязання, яку як до 10.02.2016 р., так і після 10.02.2016 р. та станом на 04.03.2016 р. (дату розрахунку позивачем) позивач не виконав і виконати не намагався. При цьому жодної вини у позивача у таких діях відповідача немає: 8513,03 грн. 7500,00 грн. = 1013,03 х 22 х 0,3 : 100 = 66,86 грн.

Таким чином загальний розмір пені станом на 04.03.2016 р. складає: 10444,10 грн. + 1302,49 грн. + 66,86 грн. = 11813,45 грн.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що інфляційні втрати за 2012 та 2014 роки не підлягають стягненню з тих же підстав, що і пеня, натомість за 2013 та 2015 роки підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 3494,37 грн. та 76,62 грн. за період прострочення виконання, тобто в даній частині розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, є вірним.

Загальний розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню складають: 3494,37 грн. + 76,62 грн. = 3570,99 грн.

При вищевикладених обставинах, враховуючи, що у 2012 році склались форс-мажорні обставини, відповідач звільнений від відповідальності за невчасну сплату орендної плати за 2012 рік, судом першої інстанції встановлена несплата орендної плати за 2013 рік, відмова позивача від отримання орендної плати у повному обсязі за 2014 рік, відмова позивача від отримання від відповідача часткового виконання зобовязання за 2015 рік, а тому несплата орендної плати не є систематичною, суд першої інстанції правильно вважав, що договір оренди, укладений між сторонами, не може бути розірваний відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Як на підставу розірвання договору оренди, позивач у суді першої інстанції також посилалась на те, що порушення п. 38 договору оренди внаслідок діяльності відповідача істотно погіршився стан земельної ділянки.

Ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил.

Згідно із довідки б/н, яка не містить дати її видачі Дніпропетровською філією Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» по результатах досліджень вибіркових пайових ділянок «Світточ» результати аналізування ґрунтових зразків відповідних пайових ділянок наведені в агрохімічних характеристиках (додаток № 1). Порівняльне аналізування проведено із залученням матеріалів агрохімічного обстеження, проведеного у 2005 році Запорізьким державним проектно-технологічним центром охорони родючості ґрунтів та якості продукції (додаток № 2). Порівняльне аналізування свідчить про те, що за термін 2005 по 2014 роки відбулись негативні зміни щодо потенційної родючості на обстежених ділянках. Потенційна родючість у виразі зернових одиниць у цілому знизилась на 2-3 ц/га. Це відбулось з причин зниження нітріфікаційної здатності ґрунтів на 10-15 мг/кг. Таке зниження обумовлює зменшення ресурсу нітратного азоту у ґрунтовому розчині. Причиною негативної трансформації є зменшення вмісту легкорозчинних гумусових сполук та відносного збільшення гумусових вуглів. Це є наслідком постійного порушення технологічних сівозмін та значного відсотка вирощування (40-60 %) технічних культур (соняшник, ріпак).

Водночас, документів, які б можна було ідентифікувати як додатки до такої довідки, суду першої інстанції у цій справі надані не були. Крім того, зі змісту даної довідки неможливо встановити, що вона якимось чином стосується земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться у користуванні ПП «Світточ», оскільки лише у назві міститься посилання на дослідження земель у Запорізькому районі без конкретизації щодо населеного пункту тощо.

Згідно із агрохімічною характеристикою поля земельної ділянки № 531, наданої Дніпропетровською філією Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» (а.с. 14), ресурс родючості ґрунту в зернових одиницях складає 22,5 ц/га, а за попередньою оцінкою за результатами обстежень у 2005 році 26,5 ц/га. Даний документ не містить дати його складання, та дати, станом на яку визначена родючість ґрунту 22,5 ц/га.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначав, що зі змісту даної характеристики неможливо встановити, що вона якимось чином стосується земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 та знаходиться у користуванні ПП «Світточ», оскільки ані у назві ані у тексті не міститься посилання на населений пункт, де така земельна ділянка розташована, чи на повязаність даного документа з довідкою, виданою Дніпропетровською філією Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України».

Крім того, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги заперечення відповідача відносно того, що попереднє обстеження проводилось ще у 2005 році, тобто приблизно за 3 роки до укладення спірного договору. За таких обставин, твердження позивача про те, що саме винні дії відповідача під час дії спірного договору оренди землі зменшили родючість ґрунту, наразі не знайшли свого доказового підтвердження належними та допустимими доказами, а фактично є лише припущеннями позивача.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно задовольнив вимоги позивача у цій справі частково, стягнув з ПП «Світточ» на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати у сумі 22275,60 грн. за договором оренди землі від 01.08.2008 р., пеню у сумі 11813,45 грн., інфляційні втрати у сумі 3570,99 грн., а разом 37660,04 грн., а у задоволенні решти позовних вимог позивача у цій справі відмовив.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Безпідставними є посилання позивача ОСОБА_2 у цій справі в її позові (а.с.2-5) та в її апеляційній скарзі (а.с.152-154) на розірванні договору оренди землі із відповідачем саме від 24.04.2007 року, хоча судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що договір оренди землі сторін був укладений 01.08.2008 року, що також підтверджується наявною у цій справі копією цього договору (а.с. 11), доданою самим позивачем до її позову у цій справі, а також копією акту приймання-передачі земельної ділянки за цим договором (а.с. 12) та копією додаткової угоди від 26.10.2011 року до цього договору (а.с.13).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі при апеляційному її перегляді на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України, є документи, надані апеляційному суду ПП «Світооч» через канцелярію 07 лютого 2017 року (а.с. 174), а саме: копія позову ОСОБА_2 до ПП «Світточ» від травня 2014 року в іншій справі (а.с. 175-177), в якому остання зазначала, що вона недоотримала орендну плату за 2013 рік в розмірі від вартості 1060 кг очищеного зерна 100 (сто) кг насіння соняшника, копія ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2014 року (а.с. 178), якою позовну заяву ОСОБА_2 до ПП «Світточ» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості було залишено без розгляду на підставі ст. 207 ч. 1 п. 3 ЦПК України, копія рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ПП «Світточ» до ОСОБА_2, ТОВ «Аграріс 2012» про визнання договору оренди землі недійсним (а.с. 179- 180), яким було встановлено, що договір оренди земельної ділянки № 32 від 30 червня 2014 року, укладений відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Аграріс 2012» є таким, що порушує право позивача ПП «Світточ» на користування вищезазначеною земельною ділянкою, якими також підтверджується правильність висновків суду першої інстанції у цій справі.

Разом із тим, апеляційним судом не може бути прийнятий до уваги у цій справі, як доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦПК України, для перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі від 30 серпня 2016 року платіжний переказ відповідача від 25 жовтня 2016 року на користь позивача на суму 10100,00 грн. (а.с.181).

Позивач ОСОБА_2 та представники останньої в апеляційній скарзі чи окремо не заявляли перед апеляційним судом будь-яких клопотань, у тому числі щодо призначення судової почеркознавчої експертизи у цій справі, тому останні не були предметом апеляційного розгляду, звідси апеляційний суд мав переглядати та переглядав законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині відмови в його задоволенні судом першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України правильно вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ПП «Свтточ» судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізький районного суду Запорізької області від 30 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_4