Справа № 344/7054/14-ц
Провадження № 22-ц/779/123/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з апеляційною скаргою представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року представник позивача звернулася з даним позовом, і після уточнення позовних вимог просила в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року у розмірі 60 518, 42 доларів США, 23 215, 76 гривень заборгованості по сплаті щомісячної комісії та 1 596 694, 68 гривень пені звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач не виконав зобов'язання за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року, згідно якого йому було надано кошти в сумі 33 000 доларів США з терміном повернення до 27 жовтня 2016 року з оплатою 12% річних. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором було укладено договір іпотеки. Під час посвідчення договору іпотеки 27 жовтня 2006 року нотаріусом була зареєстрована заборона на відчуження зазначеного у договорі майнового права, яка полягала у забороні на отримання у власність двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 81,4 кв.м, аж до припинення даного іпотечного договору. Однак, не зважаючи на заборону та дію на даний час іпотечного договору у червні 2011 року реєстраційна служба зареєструвала право власності на дану квартиру за ОСОБА_3 Вважає дану реєстрацію права власності на житлову нерухомість та рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Івано-Франківського МУЮ незаконними та такими, що порушують права іпотекодержателя.

Такі дії відповідачів грубо порушують права та законні інтереси АТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки іпотека в даних правовідносинах є єдиним видом забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань нерухомим майном.

У заяві про уточнення позовних вимог від 05 квітня 2016 року позивачем визначена заборгованість відповідача на 01 квітня 2016 року 60 518, 42 доларів США ( з яких 32848, 81 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, 27669, 61 доларів США - заборгованість за відсотками) 23 215, 76 гривень - заборгованості по сплаті щомісячної комісії та 1 596 694, 68 гривень пені, і для погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Банку із зустрічним позовом, просив визнати недійсним договір застави майнових прав від 27 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», зняти заборону відчуження на квартиру по АДРЕСА_1, виключити з Державного реєстру іпотек записи про обтяження майнових прав іпотекою на вказану квартиру.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2016 року обидва позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про визнання недійсним договору застави майнових прав залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

На дане рішення представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання та передачі права власності на майно.

Представник Банку вважає позицію суду такою, що суперечить дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, рішення є незаконним та необґрунтованим. Матеріалами справи підтверджується та встановлено у судовому засіданні, що 27 жовтня 2006 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір та у зв'язку з порушенням останнім взятих на себе зобов'язань щодо строків повернення кредитних коштів, 10 червня 2013 року Івано-Франківським міським судом постановлено рішення, яким позов задоволено та ухвалено стягнути з позичальника та його поручителя заборгованість в сумі 456 610, 21 гривень, однак рішення боржником не виконано.

Виходячи з аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, дія якого не припинена у встановленому законом порядку, є підстави для висновку, що сама по собі наявність судового рішення від 10 червня 2013 року про задоволення позовних вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє ОСОБА_3 від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора права на захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку майно.

Суд неправильно застосував у даних правовідносинах дію ст. 392 ЦК України, вийшов за межі позовних вимог, не врахував застереження іпотечного договору, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, яке є правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, що дає можливість суду задоволити позовні вимоги Банку в даному випадку.

Виходячи з положень ч.2 ст. 16 ЦК України, ст. 33, 36, ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», п.п. 5.4, 5.5.1 та 5.7 договору іпотеки, Банк як іпотекодержатель має право та можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом захисту звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Суд достовірно встановивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року, безпідставно відмовив Банку у захисті його порушеного права щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Помилковим є висновок суду про те, що окремою правовою підставою для відмови в позові Банку є те, що майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути визначені як предмет іпотеки, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У рішенні суд необґрунтовано виходив з неправомірності договору іпотеки, оскільки визначені цим Кодексом правові підстави, які свідчили б про його недійсність відсутні, а також договір іпотеки не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку суд першої інстанції виходив з того, що норми ст.ст. 331 та 392 ЦК України не породжують, а підтверджують наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах; договір іпотеки, укладений 27 жовтня 2006 року, тобто до набрання чинності змінами, внесеними згідно із Законом від 25 грудня 2008 року, тому майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути визначені як предмет іпотеки під час його укладення.

Однак колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову із визначених підстав зроблено при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За статтею 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2006 року між ТзОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1705pv16-06, за умовами якого надано кредит у розмірі 33000 доларів США, зі сплатою 12% річних, з кінцевим терміном повернення 27 жовтня 2026 року. Пунктом 3.3 договору передбачено, що позичальник щомісячно до 10 числа здійснює погашення платежу в сумі 148,65 доларів США, відповідальність за невиконання зобов'язань позичальника врегульована п.6 договору.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підставі договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1705pv16-06, 27 жовтня 2006 року між ТзОВ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є майнові права на отримання у власність двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на шостому поверсі у будинку, що будується по вул. Молодіжній (навпроти будинку №54) в м.Івано-Франківську площею 81,4 м.кв.

Відповідно до розрахунку заборгованості та уточнених позовних вимог а.с. 104-106 на 01 квітня 2016 року заборгованість позичальника перед кредитором становить 60 518,42 доларів США, а саме: 32848, 81доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 27669,61 доларів США - заборгованість за відсотками, 23215, 76 гривень - комісія, 1596694, 68 гривень - пені

Відповідно до копії рішення Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2013 року із ОСОБА_3 на користь Банку стягнуто 456 610, 21 гривень кредитної заборгованості, визначеної на 07 жовтня 2011 року.

Представником позивача також подано до суду копію позовної заяви (а.с. 63-64) про стягнення заборгованості за даним кредитним договором із ОСОБА_3 у розмірі 2 158 579, 89 гривень строкової заборгованості за відсотками, простроченої заборгованості за відсотками та пені за невиконання зобов'язань.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позову, що норми ст.ст. 331 та 392 ЦК України не породжують, а підтверджують наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах та договір іпотеки, укладений 27 жовтня 2006 року, тобто до набрання чинності змінами, внесеними згідно із Законом від 25 грудня 2008 року, тому майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути визначені як предмет іпотеки під час його укладення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що у заяві про уточнення позовних вимог представник Банку просив задоволити вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на заставне майно, посилаючись тільки на умови договору іпотеки та вимоги ЗУ «Про іпотеку», а не з підстав передбачених ст. 331 та 392 ЦК України.

Представник апелянта у скарзі обґрунтовано зазначає також, що відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції ухвалою від 12 жовтня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про визнання недійсним договору застави майнових прав залишив без розгляду, тобто позовні вимоги про визнання укладеного між сторонами за їх домовленістю договору недійсним не визнавався, тому відсутні підстави вважати, що на час укладення договору іпотеки предмет заставного майна - квартира АДРЕСА_1 не міг передаватись у власність як майнові права.

Разом з тим, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 28 вересня 2016 року у справі 6-1243 цс 16.

Представник апелянта у апеляційній скарзі на рішення суду у даній справі правильно зазначає, що Банк як іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, вимоги Банку заявлені про звернення стягнення на предмет іпотеки тільки у спосіб визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 5.4, 5.5.1 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим кредитним договором встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом (а.с. 11).

У даних пунктах договору між сторонами не передбачено право Банку за рішенням суду задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, як цього вимагає ч.1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Представник апелянта необґрунтовано зазначає у скарзі, що таке застереження випливає із договору іпотеки. Передбачене у пункті 5.5.1. договору право на реєстрацію права власності за іпотекодержателем стосується звернення стягнення за договором між сторонами, а не право іпотекодержателя на звернення шляхом визнання права власності за іпотекодержателем за рішенням суду.

Погоджені сторонами застереження у договорі, враховуючи їх свободу та обов'язковість, не дають суду підстав для захисту права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений ним спосіб.

Саме з підстав, що договором іпотеки не передбачено право іпотекодержателя за рішенням суду задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні заявленого права на захист.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове .

У задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовити за недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк