У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби України в Запорізькій області, про зняття арешту із заставленого майна, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 51108613 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь держави заборгованості на загальну суму 392 864 грн 89 коп.

В межах вказаного виконавчого провадження актом опису та арешту майна від 25 травня 2016 року було описано та арештовано нежиле приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_2

Оскільки вказане нерухоме майно є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору від 08 червня 2007 року, який було укладено між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та забезпечує виконання зобов'язань ОСОБА_3 щодо повернення кредитних коштів в розмірі 45 000 доларів США, позивач вважає дії з накладення арешту на вказане майно та з його примусової реалізації такими, що порушують вимоги чинного законодавства.

Посилаючись на вказані обставини ПАТ КБ «ПриватБанк» просив звільнити з під арешту спірне нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2016 року скасовано.

Позов задоволено.

Звільнено предмет іпотеки нежитлове приміщення № 64 в будинку АДРЕСА_1), власником якого являється ОСОБА_2, з-під арешту, накладеного постановою серія та номер 50479679 від 23 березня 2016 року і 51887189 від 19 червня 2016 року, виданою старшим державним виконавцем відділу примусового виконання служби управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 березня 2016 року зроблено запис про обтяження № 13856515.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

В касаційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області просив поновити строк на касаційне оскарження, обґрунтовуючи пропуск процесуального строку тим, що ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року отримав 29 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ. Одночасно з клопотанням про поновлення чи продовження строку належить вчинити ту дію або подати той документ чи доказ, стосовно якого заявлено клопотання.

Клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку підлягає задоволенню, оскільки строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки арешт на спірне нерухоме майно накладений з метою примусового виконання постанови щодо стягнення суми виконавчого збору на користь держави. Орган державної виконавчої служби, на думку суду першої інстанції, не є належним відповідачем по справі, а є лише «посередником» між державою, в інтересах якої накладено арешт, та особою, на майно якої накладено арешт. Позивач заперечував проти заміни відповідача або притягнення до участі у справі в якості співвідповідача відповідного територіального органу Державної фіскальної служби, а суд з власної ініціативи не наділений правом на заміну неналежного відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов суд апеляційної інстанції виходив з того, що арешт на заставне майно боржника накладено виконавчою службою не для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, а для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, примусова реалізацію майна, що знаходиться в іпотеці без відповідного судового рішення про звернення стягнення на це майно або виконавчого напису нотаріуса порушують норми чинного законодавства, зокрема положення ст.ст. 33, 41 Закону України «Про іпотеку» та ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження».

Нормами Закону України «Про виконавче провадження» дозволяється державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, лише у разі наявності таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягування на заставлене майно боржника може бути звернуто в разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Тобто, зазначені норми закону передбачають можливість задоволення вимог кредитора, які не забезпечені заставою/іпотекою, проте за певних умов, визначених наведеною вище нормою права.

Частиною 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладання арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться в заставі, роз'яснює заставодержателю право звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, але має довести, що заборгованість відповідача перед ним значно перевищує вартість предмета застави.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за змістом частини четвертої статті 54 Закону про виконавче провадження у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.

згідно зі ст.ст. 167, 170 ЦК України Держава діє у цивільних відносинах на рівні з іншими учасниками цих відносин, може створювати юридичні особи публічного права, набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом та діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» виконання рішень судів покладено на державну виконавчу службу. Здійснює виконання судових рішень, виконання яких покладено на державну виконавчу службу, державний виконавець (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу»).

Такий висновок узгоджуються з позицією Верховного Суду України висловленою у постановах № 6-28цс15 від 18 листопада 2015 року, № 6-54цс16 від 27 квітня 2016 року, № 6-103цс16 від 27 квітня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

Поновити Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби України в Запорізькій області, про зняття арешту із заставленого майна, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович