АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 674/1152/15-ц
Провадження № 22-ц/792/356/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Пастощука М.М., Федорової Н.О.,

секретар Лапко Ю.В.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Дунаєвецької міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

ОСОБА_3 зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачкою. ОСОБА_4 не бере участі у вихованні та догляді за дитиною, не цікавиться її розвитком, не надає належної допомоги на утримання дочки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною та не дбає про неї.

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_5

Суд залучив виконавчий комітет Дунаєвецької міської ради Хмельницької області (далі - орган опіки та піклування) до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року в позові відмовлено. Попереджено ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виховання дочки ОСОБА_5 і покладено на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним своїх батьківських обов'язків.

Суд виходив з того, що підстави для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відсутні, разом із тим, останнього слід попередити про необхідність зміни ставлення до дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник органу опіки та піклування, який у встановленому порядку оповіщений про час і місце судового засідання, до суду не з'явився. Від органу опіки та піклування до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що з 24 жовтня 2009 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу між сторонами дитина залишилася проживати з позивачкою.

На підставі виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 686/773/2013 від 15 лютого 2013 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягувалися аліменти на дочку ОСОБА_5 у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23 листопада 2012 року. В листопаді 2015 року позивачка відмовилася від примусового стягнення цих аліментів.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються наявними у справі письмовими доказами та показаннями свідків.

Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16, 18 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Аналіз положень ст. 164 СК України дає підстави для висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які своєю винною поведінкою ухиляються від виховання дитини та виконання батьківських обов'язків.

Докази у справі об'єктивно вказують на те, що ОСОБА_4 позитивно характеризується та не притягувався до адміністративної відповідальності. У період з 26 січня 2011 року до 21 березня 2013 року він перебував у відпустці по догляду за дочкою ОСОБА_5 до досягнення нею трирічного віку.

Восени 2014 року ОСОБА_3 разом з дитиною виїхала за кордон, де позивачка створила нову сім'ю. За кордоном малолітня ОСОБА_5 відвідувала тренувальний табір і навчалася у школі. До весни 2016 року ОСОБА_5 проживала за кордоном з матір'ю, а після повернення в Україну вони мешкають в іншому населеному пункті.

На даний час відповідач ОСОБА_4 перебуває за кордоном на заробітках. З лютого 2013 року він не спілкувався з дитиною та не приймав участь у її вихованні.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 протягом останніх років недостатньо приділяв уваги вихованню дочки та неналежно виконував батьківські обов'язки, разом із тим, підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав стосовно малолітньої дочки ОСОБА_5 відсутні.

При цьому суд правомірно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки цей висновок є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини. Також у суду були підстави для попередження ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до дитини.

Усі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених судом доказах, а доводи апеляційної скарги не спростовують ці висновки.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ М.М. Пастощук

/підпис/ Н.О. Федорова

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Артемчук В.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 52