Справа № 361/5911/14-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/360/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 08.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Іванової І.В., Верланова С.М.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

встановила:

заявник ОСОБА_2 звернуся до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, яким вирішити питання про судові витрати та стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати по оплаті судової експертизи в сумі 6500 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що такі витрати ніс він.

В уточненій позовній заяві (за наслідками висновку експертизи) він просив суд вирішити питання про стягнення з відповідача даних витрат, суд задовольнив його позов, тому дані витрати підлягали відшкодуванню відповідачем, але суд у своєму рішенні не вирішив питання по даним судовим витратам.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 відмовлено в ухваленні додаткового рішення про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, пов'язаних з оплатою експертизи в розмірі 6500 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Згідно з п.4 ч 2 ст.79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, а ним були понесені витрати на проведення судової експертизи в сумі 6500 грн., крім того чітко у позові заявлено таку вимогу, але суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення жодним чином не навів обґрунтування (мотиви) з яких відмовив у задоволенні його позову у цій частині.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не подавав суду під час розгляду справи в першій інстанції документів на підтвердження понесених ним судових витрат по оплаті експертизи.

Такі документи (письмові докази) у справі були відсутні станом на момент видалення суду до нарадчої кімнати, тобто дані вимоги і обставини не були предметом дослідження у судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 судових витрат, пов'язаних з оплатою експертизи в розмірі 6500 грн., суд першої інстанції виходив із того, що докази на підтвердження судових витрат (по експертизі) позивачем не були подані суду при розгляді справи по суті в першій інстанції, то суд не досліджував дані докази, і відповідно не мав підстав для вирішення питання щодо розподілу даних судових витрат у своєму рішенні.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву позивача про винесення додаткового рішення не може вирішувати вимоги, не досліджені у судовому засіданні, і не вправі приймати додаткові докази, досліджувати докази, які не досліджувались при розгляді справи по суті, і надавати їм нову оцінку.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з нормами процесуального права виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи, ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України, витрати на проведення судових експертиз віднесені до судових витрат, питання про розподіл яких між сторонами вирішується згідно правил, зазначених у ст.89 ЦПК України.

Згідно ст.ст.214,215 ЦПК України, при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати, про що зазначається в резолютивній частині рішення.

Крім цього, статтею 131 ЦПК України, визначено порядок і строки подання доказів.

Позивач мав право заявити вимогу про відшкодування йому судових витрат на випадок задоволення позову, і дане питання суд мав би вирішити при ухваленні рішення. Виходячи з цього, розмір судових витрат є тою обставиною, яка підлягала доказуванню позивачем, шляхом подання відповідних доказів в порядку і в строки, встановлені ЦПК, тобто безперечно при розгляді справи судом в першій інстанції.

Згідно роз'яснень в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України, і не може вирішувати вимоги, не досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст.220 ЦПК України, додаткове рішення може ухвалити суд, який ухвалив рішення у справі. Тобто в порядку ст.220 ЦПК України, суд першої інстанції може ухвалити додаткове рішення лише за вимогами, які були заявлені, які досліджувались у судовому засіданні при розгляді справи по суті цим судом, і лише на підставі досліджених судом при розгляді справи доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з нормами процесуального права, які судом вірно застосовані.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303,307,312-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді