Апеляційний суд Житомирської області

Справа №292/238/16-ц Головуючий у 1-й інст. Гуц О. В.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого Павицької Т.М.,
суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,
секретаря Ковальської Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ЮСС» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ЮСС» на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а :
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Компанія ЮСС» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказував, що з 05.09.2014 року він працював у ТОВ «Компанія ЮСС» на посаді тракториста-машиніста. 09.04.2015 року він надав до відділу кадрів повістку оформлену відповідно до додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2002 року № 352. Працівник відділу кадрів йому повідомила, що він зобов`язаний написати заяву про звільнення, хоча він цього не бажав. 09.04.2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу, відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення з роботи № 9-К від 09.04.2015 року. Вважає звільнення незаконним, оскільки за громадянами, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року та середньої заробітної плати. Також зазначав, що ним було пропущено строк звернення до суду, якій він просив поновити, оскільки після звільнення, він був вже призваний на строкову військову службу. Знаходячись у складі Збройних Сил України, постійно знаходився на території військової частини у Львівській області, виконуючи завдання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Він не мав можливості вільно виходити за межі частини, у зв`язку з чим не міг звернутися за отриманням юридичної допомоги чи самостійно звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив поновити строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 9-К від 09.04.2015 року ТОВ «Компанія ЮСС» в частині звільнення ОСОБА_1 з 09.04.2015 року у зв`язку із призовом на військову службу (п.3 ст. 36 КЗпП України); поновити ОСОБА_1 на посаді тракториста-машиніста ТОВ «Компанія ЮСС» з 10.04.2015 року; стягнути з ТОВ «Компанія ЮСС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 164 999 грн. 45 коп. без вирахування податків та обов`язкових платежів.
Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ТОВ «Компанія ЮСС» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Компанія ЮСС» № 9-К від 09.04.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з 09.04.2015 року, у зв`язку із призовом на військову службу (п.3 ст. 36 КЗпП України). Поновлено ОСОБА_1 на посаді тракториста-машиніста ТОВ «Компанія ЮСС», з 09 квітня 2015 року. Стягнуто з ТОВ «Компанія ЮСС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 164 999 грн. 45 коп. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Червоноармійського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2016 року внесено виправлення у тексті вступної та резолютивної, та в резолютивній частині повного рішення Червоноармійського районного суду від 23.11.2016 року по справі №292/238/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія ЮСС» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, виправивши арифметичну помилку, із зазначеного «Стягнути з ТОВ «Компанія ЮСС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 164 999 грн. 45 коп.» на «Стягнути з ТОВ «Компанія ЮСС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28 170 грн. 45 коп.».
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на те, що суд першої інстанції допусти неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 170 грн. 45 коп. на 164 999 грн. 45 коп.
В апеляційній скарзі ТОВ «Компанія ЮСС» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги посилається на те, що рішення суду є безпідставним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05.09.2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду тракториста-машиніста в ТОВ «Компанія ЮСС». Наказом №9-К від 09.04.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу, згідно п.3 ст.36 КЗпП України.
16 квітня 2015 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 зараховано ОСОБА_1 солдатом строкової служби до списків особового складу частини.
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частинами 1 та 2 статті 2 цього ж закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоровя і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, повязаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Строкова військова служба, згідно ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», є видом військової служби.
Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції на 09.04.2015 року - дату звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України (в редакції станом на 09.04.2015 року) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Згідно з ч. 3 даної статті, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та абз. 1 ч. 2 даної статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».
Знідно ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який був затверджений Законом № 113-VIII від 15.01.2015 року, оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації, і Кабінету Міністрів України доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.
Відповідно до пункту сьомого цього Указу Президента України, керівникам органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності доведено до відома, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», статтею 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Як було встановлено судом та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу під час дії особливого періоду.
Отже на нього поширювалися гарантії щодо збереження за ним місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаною нормою є безумовними.
Встановивши наявність у ОСОБА_1 відповідних гарантій, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що у ТОВ «Компанія ЮСС» були відсутні підстави для звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на строкову військову службу.
Отже, враховуючи фактичні обставини, зокрема, звільнення позивача 09 квітня 2015 року на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу під час мобілізації, за наявності встановлених законом гарантій, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивача ОСОБА_3 було звільнено без законної підстави, а тому останній відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивача ОСОБА_3 призвано на строкову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, та його звільнення було здійснено з належних та законних підстав, а також посилання на те, що судом застосовано Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції від 11 червня 2015 року, який не діяв на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15 січня 2015 року, набрав чинності саме 08 лютого 2015 року, тобто до звільнення позивача з ТОВ «Компанія ЮСС» та даним Законом передбачено, що за громадянами України, які призвані в тому числі на строкову військову службу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві.
Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки безпосередньо після звільнення 09 квітня 2015 року позивач проходив військову службу, тобто не мав можливості звернутися до суду з позовом з поважних причин.
Крім того, колегія суддів погоджується із розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначений судом першої інстанції з наступних підстав.
За правилами ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.
Із змісту наказу №27-К від 05.09.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу в якості тракториста-машиніста з окладом згідно штатного розпису.
Згідно змін до штатного розпису посадовий оклад тракториста-машиніста з 01 вересня 2014 року становив 1 400 грн., з 01 лютого 2015 року 1500 грн.
Наказом № КЮ 010414 від 01.04.2014 року затверджений підсумковий облік робочого часу для деяких виробничих підрозділів та категорій робітників. Зокрема, для тракториста- машиніста запроваджено річний підсумковий облік робочого часу. При підсумованому обліку робочого часу максимальна тривалість щоденної роботи не повинна перевищувати 12, а робочого тижня -48. Робота понад нормальну тривалість робочого часу в певні періоди може компенсуватися меншою тривалістю робочого часу в інші або надання додадткових днів відпочинку в межах облікового періоду. Вихідні дні працівникам цих категорій надаються у різні дні тижня. Зазначений наказ є чинним та ніким не скасований.
З табелів обліку робочого часу та довідки про заробітну плату вбачається, що кількість робочих днів ОСОБА_1 у вересні 2014 року становила 12 днів, у жовтні 27 днів, у листопаді 18 днів, у грудні - 7 днів, у січні 2015 року 3 дні, лютому - 2 дні, у березні 5 днів.
Отже, робота ОСОБА_1 в осінній період понад нормальну тривалість робочого часу компенсувалася йому меншою тривалістю робочого часу у зимовий період, оскільки в цей період будь-які роботи на полі не проводилися.
В апеляційній інстанції представник позивача підтвердив, що ОСОБА_1 у лютому 2015 року отримав заробітну плату в сумі 1500 грн., у березні 2015 року - 1500 грн. Вказані пояснення представника позивача підтверджуються і матеріалами справи.
Таким чином, ОСОБА_1 в лютому 2015 року була виплачена заробітна плата за 20 робочих днві, в березні 2015 року 21 робочий день.
З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, суд першої інстації правильно визначив кількість робочих днів ОСОБА_3 у лютому 2015 року 20 днів, у березні 21 день, що разом становить 41 день, а середньоденну заробітну плату в сумі 73 грн. 17 коп. ( 1500 грн. + 1500 грн.= 3 000 грн.: 41 дн.)
Тому колегія суддів погоджується із визначеним розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 28 170 грн. 45 коп. (73 грн. 17 коп. х 385 дн.), який підлягає стягненню на користь позивача, оскільки розрахунок проведено у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків та не містять підстав для відмови в задоволенні позову.
За таких обставин колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія ЮСС» відхилити.
Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.
Головуючий

Судді