АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1172/2017 Головуючий в 1 інстанції - Шевченко Т.М.
Справа № 752/6366/16-ц Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі: Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м. Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року

у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та особа, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_2 просять скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд не повно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення в жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, у зв'язку з чим їм було заподіяно моральну і матеріальну шкоду.

Також посилались на те, що до вересня 2014 року вони були повноцінними громадянами своєї країни і мали налагоджений побут, оскільки, проживаючи на території м. Донецьк могли забезпечувати себе засобами для існування за рахунок їх пенсійного забезпечення.

Крім того, на час проживання в м. Донецьку ОСОБА_2 мав у своїй власності земельну ділянку, площею 0,0401 га та трикімнатну квартиру, а ОСОБА_1. мала у своїй власності двокімнатну квартиру, однак, у зв'язку з неможливістю подальшого проживання в м. Донецьку внаслідок збройної агресії РФ проти України вони були змушені переїхати до м. Києва де орендують квартиру, а тому вважають, що мають право на справедливу компенсацію з Держави агресора - РФ.

Постановлюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд виходив з того, що наявність або відсутність факту збройної агресії РФ проти України жодним чином не породжує та і не може породити юридичні наслідки для заявника, зокрема, спричинити виникнення, зміну або припинення його особистих прав, а обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим і закріпленим державою на законодавчому рівні.

Проте, із такими висновками суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Так, дійсно обставини які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим і закріпленим державою на законодавчому рівні.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в заяві не було належним чином, відповідно до вимог ст. 258 ЦПК України, обґрунтовано який факт заявник просить встановити та з якою метою.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, представники також не змогли пояснити колегії суддів про те, з якою саме метою заявники просять встановити факт.

Як вбачається із заяви, заявники посилалися на те, що їм внаслідок агресії РФ завдано матеріальної та моральної шкоди, що вони вважають, що Україна їм повинна відшкодувати завдані збитки, що вони мають право на справедливу компенсацію.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що із заяви у даному випадку вбачається спір про право.

Згідно ч.4 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Проте, суд не звернув уваги на зазначені вимоги закону, належним чином їх не перевірив, а тому, дійшов необгрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим, тому його належить скасувати, а заяву залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст. 218, 205, 207, 310, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 6 липня 2016 року - скасувати і заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: