Справа № 462/3551/16 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/783/516/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року ПАТ «Львівобленерго» звернулося в суд з позовом про стягнення з відповідачів 1606,64 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі є мешканцями квартири АДРЕСА_1. Даний будинок перебував на балансі ДЖКП ДК «ЛОРТА», однак ухвалою господарського суду Львівської області від 09.07.2014 року ДЖКП ДК «ЛОРТА» ліквідоване, право вимоги до боржників ДЖКП ДК «ЛОРТА», в тому числі і до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, перейшло до ПАТ «Львівобленерго». Зазначає, що оскільки ДЖКП ДК «ЛОРТА» зверталося в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення із боржника суми заборгованості за житлово-комунальні послуги, який 25.04.2014 року скасовано, зазначені вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовлено.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року оскаржив позивач ПАТ«Львівобленерго» , подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідачі є мешканцями квартири АДРЕСА_1, даний будинок перебував на балансі ДЖКП ДК «ЛОРТА», однак ухвалою господарського суду Львівської області від 09.07.2014 року таке ліквідоване, право вимоги до боржників ДЖКП ДК «ЛОРТА», в тому числі відповідача, перейшло до ПАТ «Львівобленерго» на підставі договору №2 (112/141/14-342) від 18.06.2014 року про відступлення права вимоги.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що заборгованість відповідачів в розмірі 1606 грн. 64 коп. була виявлена арбітражним керуючим при здійсненні останнім своїх повноважень у ліквідаційній процедурі ДЖКП ДК «ЛОРТА» та включена до складу дебіторської заборгованості банкрута, про що зазначено в ухвалі господарського суду від 09 липня 2014 року.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом першої інстанції встановлено факт отримання відповідачами житлово - комунальних послуг та факт відступлення права вимоги від ДЖКП ДК «ЛОРТА» до ПАТ «Львіввобенерго». Однак, суд в своєму рішенні зазначає про відсутність документальних підтверджень наявності боргу, що не відповідає обставинам справи та спростовується наявними у матеріалах справи документами. На думку апелянта, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, оскільки, наявність боргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та його розмір встановлені судовим рішенням у господарській справі, що призвело до помилкових висновків і неправильного вирішення справи в цілому.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають та зареєстровані в квартирі №142, що по вул. Виговського, 72 у м.Львові (а.с. 21, 22 та а.с. 7 матеріалів справи № 462/2002/14-ц.

За вказаною адресою відповідачі отримували житлово-комунальні послуги, які надавались ДЖКП ДК «ЛОРТА», при цьому станом на лютий 2014 року згідно довідки ДЖКП ДК «ЛОРТА» у них утворилась заборгованість в розмірі 1606 грн. 64 коп., з яких 1588 грн. 00 коп. за утримання будинку та 18 грн. 64 коп. за постачання гарячої води (а.с. 8 матеріалів справи № 462/2002/14-ц ).

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач також зазначив, що наявність боргу у відповідачів та його розмір встановлені судовим рішенням.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з позивачем порушено вимоги ст. ст. 57 - 61 ЦПК України про обовязок доказування і подання доказів, про належність та допустимість доказів, і не надано суду відомості про залучення відповідачів до участі у справі № 5015/5411/12 про банкрутство ДЖКП ДК «ЛОРТА», що знаходилось в провадженні Господарського суду Львівської області і що представником позивача не було надано жодних документальних підтверджень про період виникнення боргу та його суму. Тому суд першої інстанції прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Проте, колегія з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно ст.13 цього Закону до житлово-комунальних послуг відносяться - комунальні послуги, в тому числі централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, цетралізоване опалення, та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач послуг має право на зменшення плати за них у випадку їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості.

У відповідності до ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», факт ненадання послуг повинен бути оформлений у встановленому законом порядку, зокрема, складанням акту-претензії.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідачі в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції визнали, що проводили часткову оплату житлово-комунальних послуг, оскільки вважали завищеними тарифи та окрім того послуги надавались не в повному обсязі і неналежної якості . В підтвердження своїх заперечень не надали а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції належних доказів, зокрема, щодо неправильного нарахування плати за житлово-комунальні послуги, оформлених у встановленому законом порядку актівпретензій щодо ненадання чи надання неналежної якості послуг, а тому колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність.

Крім цього колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачами не враховано, що при визначенні загального тарифу за послуги з утримання будинку та прибудинкової території також проводиться нарахування плати за вивезення побутових відходів, споживання електроенергії у місцях загального користування, технічне обслуговування і диспетчеризацію ліфтів та електроенергію ліфтів за фактом згідно з щомісячними актами виконаних робіт і виставлених рахунків підприємствами-організаціями, які надають ці послуги.

Таким чином, у суду першої інстанції не було підстав вважати проведені ДЖКП ДК «ЛОРТА» нарахування за житлово-комунальні послуги неправильними, чи некоректними, оскільки доказів такого суду не представлено.

З матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2014 року Залізничним районним судом м.Львова було видано судовий наказ за заявою ДЖКП ДК «ЛОРТА» про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно 1606 грн. 64 коп. заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг і 121 грн. 80 коп. судового збору, який ухвалою цього ж суду від 25 квітня 2014 року скасовано.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09 липня 2014 року встановлено, що 18 червня 2014 року між ДЖКП ДК «ЛОРТА» та ПАТ «Львівобленерго» укладено договір про відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор (ДЖКП ДК «ЛОРТА») передає, а новий кредитор (ПАТ «Львівобленерго») приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредитору за надані житлово-комунальні послуги фізичним особам і стає кредитором за цими зобовязаннями (а.с.8-14), зокрема, встановлено, що відбулося відступлення права вимоги до відповідачів щодо оплати заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно з додатком до вищевказаного договору, який є невід»ємною частиною договору, заборгованість у відповідачів складає 1606 грн. 64 коп.

За приписами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобовязаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви рішення суду про відмову в задоволенні позову не ґрунтуються на матеріалах справи, внаслідок чого судом першої інстанції невірно застосовано матеріальний закон. Рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, що згідно вимог ст.309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 1606,64 грн.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» - задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» заборгованість в розмірі 1606 грн. 64 коп. (одна тисяча шістсот шість грн. 64 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5