РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17603/16-ц

пр. № 2/759/1945/17

12 вересня 2017 року м. Київ Святошинський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В. за участю представника позивача Рябкова О.В. відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Позивач Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю15.12.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 4114,58 грн.

13.06.2013 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2, заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 4114,58 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.10.2013 року судовий наказ від 13.06.2013 року виданого Святошинським районним судом м. Києва скасовано. Роз'яснено право звернення до суду у позовному провадженні.

Таким чином, позивач 15.12.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 4114,58 грн. за період з листопада 2011 року по жовтень 2012 року. Позов обґрунтовано тим, що до листопада 2012 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю являлась експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1 та надавала мешканцям цього будинку житлово-комунальні та інші послуги мешканцям вищезазначеного будинку. На підставі договору про участь у витратах на утримання житлового будинку та прилеглої території № 184ж/Ч2б-08 від 01.09.2008 року укладеного між позивачем та відповідачем, відповідно до умов якого позивач зобов'язаний надати основні та додаткові послуги з утримання вищезазначеоного житлового будинку та прилеглої території, а відповідач в свою чергу зобов'язався прийняти та щомісячно сплачувати їх вартість в термін до 10 числа наступного місяця, при цьому вартість послуг зазначається в розрахунку, який надається позивачем відповідачу щомісячно і є одночасно актом виконаних робіт.

У період з листопада 2011 року по жовтень 2012 року, позивачем до сплати було виставлено рахунки відпровідачу на суму 6337, 20 грн., відповідач частково їх оплатив в розмірі 2122,62 грн. Станом на 01.12.2016 року заборгованість відповідача становить 4214,58 грн., про наявність заборгованості позивач повідомлений, однак її не оплатив. На підставі викладеного, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права із відповідним позовом. У судовому засіданні 12.09.2017 року представник позивача Рябков О.В., позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

У судовому засіданні 12.09.2017 року, відповідач ОСОБА_2, проти задоволення позову заперечує, надавши до суду письмові заперечення. У поданих письмових запереченнях, відповідач просить застосувати строки позовної давності, та відмовити в задоволенні позову в цілому.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, і не оспорюється сторонами по справі, про те, що до листопада 2012 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю являлась експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1 та надавала мешканцям цього будинку житлово-комунальні та інші послуги мешканцям вищезазначеного будинку. На підставі договору про участь у витратах на утримання житлового будинку та прилеглої території № 184ж/Ч2б-08 від 01.09.2008 року укладеного між Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_2, позивач зобов'язався надати основні та додаткові послуги з утримання вищезазначеоного житлового будинку та прилеглої території, а відповідач в свою чергу зобов'язався прийняти та щомісячно сплачувати їх вартість в термін до 10 числа наступного місяця, при цьому вартість послуг зазначається в розрахунку, який надається позивачем відповідачу щомісячно і є одночасно актом виконаних робіт (а.с. 5-6, 7-8).

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 від 15.01.1999 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.24-25). 25.06.2012 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, було укладено договір дарування частини кваритири АДРЕСА_1, згідно умов якогоОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 60).

Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дає визначення поняттю балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Отже, балансоутримувачем будинку може бути власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно. Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, за власником житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 числиться заборгованість у розмірі 4214,58 грн. за період з листопада 2011 року по жовтень 2012 року. Згідно даного розрахунку, відповідач оплату за надані послуги здійснює періодично, проте, частково (а.с. 10).

Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.ст. 156, 162 ЖК України, власник та члени його сім'ї зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Положення ст. ст. 66-68 ЖК України покладають на користувачів житла (власників) обов'язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24.01.2006 року, власники квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Обов'язок на власника житлового приміщення по несенню витрат на утримання будинку та прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений ст. 322 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 20, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що за період з листопада 2011 року пожовтень 2012 року позивачем було надано до оплати ОСОБА_2 рахунки за надані послуги в розмірі 5169,11 грн., які були оплачені нею частково в розмірі 1605,31грн.: а саме: за листопад-грудень 2011 року сплачено платіж в розмірі 517,31 грн., за січень-лютий 2012 р. - 296,67 грн., лютий 2012 р. - 438,69 грн., березень 2012 р. - 201,78 грн., квітень-травень 2012 р. 180,06 грн., травень- червень 2012 р. - 128,96 грн., червень 2012 р. -115,05 грн., липень-серпень 2012 р. - 244,10 грн. (копії квитанцій).

Відповідно до виписки з рахунку споживача, станом на 01.12.2016 р. року заборгованість відповідача становить 4214,58 грн. (а.с. 9).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що відповідачем останній платіж на користь позивача було сплачено 22 жовтня 2012 року.

Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності».

Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановлено, що згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02.10.2013 було скасовано судовий наказ від 13.06.2013 виданий Святошинським районним судом м. Києва за заявою Фірми «Т.М.М.» - ТОВ відносно ОСОБА_2.(а.с. 27-29).

Згідного поштового штемпеля 15.12.2016 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до Святошинського районного суду м. Києва, який надійшов на адресу суду 21.12.2016, тобто на момент звернення до суду у позивача сплив загальний строк позовної давності у три роки, який закінчився ще 03.10.2016року.

Судом достовірно встановлено, що позивачем у позовній заяві не ставиться питання щодо поновлення строку позовної давності з поважних причин, незважаючи на те, що 02.10.2013 року Апеляційним судом м. Києва було скасовано судовий наказ від 13.06.2013 виданий Святошинським районним судом м. Києва за заявою Фірми «Т.М.М.» - ТОВ відносно ОСОБА_2

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Заяви з боку представника позивача щодо визнання поважними причин пропущення строку позовної давності не надходило. Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідачем по справі зроблено заяву до ухвалення рішення по справі про застосування строків позовної давності (а.с. 46).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд вважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено в зв'язку зі спливом строку позовної давності. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Керуючись ст. ст. 256, 261, 264, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 88, 213, 215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відмовити. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Суддя І.Ю.Миколаєць