Провадження № 22-ц/773/118/17 Категорія: 33 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Кирилюк О.О.

з участю прокурора Романішиної Т. Л.

представника третьої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління МВС України у Волинській області, Прокуратури Волинської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, Головне управління Державного казначейства України у Волинській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури та суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 подану від її імені представником ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Державного казначейства України у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до УМВС України у Волинській області, прокуратури Волинської області, третя особа: державна казначейська служба України, головне управління Державного казначейства України у Волинській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 20 березня 2012 року слідчим управлінням УМВС України у Волинській області відносно неї було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 149 ч.2 КК України. За наслідками досудового розслідування їй пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 28 ч.2, 303 ч.2, 28 ч.2, 303ч.3, 189 ч.1, 149 ч.2 КК України, а справу скеровано до Луцького міськрайонного суду.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року її було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст. 303 ч.2, 303 ч.3, 189 ч.1 та призначено покарання: за ст. 303 ч.2 у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, за ст. 303 ч.3 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного за правом приватної власності майна, за ст. 189 ч.1 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного за правом приватної власності майна.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду в даній справі залишено без змін. А тому, 04 червня 2013 року з метою приведення вироку до виконання її взяли під варту.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Позивач зазначає, що при цьому виникла ситуація, коли відносно неї існував вирок суду першої інстанції, який не набрав законної сили, проте, її з-під варти звільнено не було, вона продовжувала відбувати покарання у виправній установі, присуджене вироком Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року і була звільнена з-під варти лише 07 лютого 2014 року, коли була етапована з виправної установи до СІЗО м. Луцька у зв'язку з розглядом апеляційним судом Волинської області її справи.

Таким чином, вона перебувала під вартою з 04 червня 2013 року по 07 лютого 2013 року (248 днів), з яких з 21 листопада 2013 року по 07 лютого 2014 року - без будь-яких для цього законних підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 березня 2014 року скасовано вирок Луцького міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року, а справу направлено на новий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області.

Вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року її визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст28, ч.2 ст.303 (в редакції 2001 року), ч.1 ст. 189 КК України та призначено їй покарання, відповідно, 2 роки 6 місяців позбавлення волі та 3 роки позбавлення волі. В зв'язку із закінченням строків давності від відбування покарання її звільнено.

Притягнення її до кримінальної відповідальності і тримання під вартою є незаконними, а тому вона має право на відшкодування завданої їй матеріальної та моральної шкоди.

Просила відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України завдану їй матеріальну шкоду у розмірі 149072 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 листопада 2016 року позов задоволено частково. Постановлено відшкодувати за рахунок Держаного бюджету України заподіяну ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3697.24 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 оскаржила дане рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Головне управління Державної казначейської служби у Волинській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав порушення норм матеріального права.

Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст. 303 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 року і 6 місяців; за ч.3 ст. 303 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного засудженій; за ч. 1 ст. 189 КК України - до покарання у виді позбавлення волі строку на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_2 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, належного засудженій.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року касаційні скарги захисників ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року щодо ОСОБА_2 направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в Любомльський районний суд Волинської області.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що у період часу з 21.11.2013 року по 07.02.2014 року позивач незаконно перебувала під вартою. Такий висновок суду грунтується на матеріалах кримінальної справи №163/835/14-к про обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з якої вбачається, що вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2014 року ОСОБА_2 звільнено з-під варти негайно, залишено їй раніше обраний запобіжний захід - підписку про невиїзд з постійного місця проживання. Крім того, вбачається, що ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року і направлено справу на новий апеляційний розгляд. Тому вирок, яким засуджена ОСОБА_2 не набрав законної сили і їй за цим вироком залишено запобіжний захід - підписку про невиїзд. Підстав для тримання ОСОБА_2 під вартою не було і вона підлягала негайному звільненню з-під варти.

Також вироком Любомльського районного суду від 06 серпня 2014 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 303 (в редакції 2001 року), ч.1 ст. 189 КК України та призначено їй покарання, відповідно, 2 роки 6 місяців позбавлення волі та 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 74, п.3 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_2 звільнено від призначеного їй покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

Зазначеним вироком ОСОБА_2 визнана невинуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 149, ч.3 ст. 303 КК України (в редакції 2006 року), та за цими статтями її виправдано.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби про відсутність підстав для відшкодування шкоди, які зводяться до того, що ця особа не була повністю реабілітована, а судами не виносилось рішення про звільнення її з-під варти. Таке твердження є помилковим, оскільки виправдання ОСОБА_2 за ст. 149, 303 КК указує на повну реабілітацію саме щодо обвинувачення у скоєнні зазначених кримінальних правопорушень, а скасування Вищим спеціалізованим судом ухвали Апеляційного суду Волинської області від 26 квітня 2013 року слугувало підставою для звільнення ОСОБА_2 з-під варти за рішенням компетентного органу як самостійно, так і на підставі клопотання засудженої чи її захисника.

Судом вірно визначено розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ст. 23 ЦК України щодо дотримання вимог розумності і справедливості та встановленого спеціальним законом порядку визначення її розміру.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу, то усупереч вимог ст.60 ЦПК України остання не подала належних і допустимих доказів про розмір витрат на цю правову допомогу, які стосуються здійснення адвокатом дій стосовно обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених статтями 149 ч.2, 303 ч.3 КК України, тобто тих, за якими вона виправдана, а також доказів, що така допомога реально надавалась.

При цьому суд вірно взяв до уваги ту обставину, що адвокат не брав участі у розгляді справи Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також не звертався з клопотанням до компетентних органів про звільнення останньої з-під варти.

Крім того, позивачем пред'явлено ксерокопію квитанції до прибуткового ордера, яка не може бути визнана належним доказом у зв'язку з відсутністю можливості звірити її з оригіналом. Також не надано розрахунку, з якого виходить позивач, вимагаючи стягнути усю суму коштів, сплачених адвокату у розмірі 120 000 грн. з урахуванням того, що вирок щодо інших її дій є обвинувальним (а.с.106).

Суд обґрунтовано відмовив у стягненні середнього заробітку позивачу, оскільки докази про її місце роботи, одержуваний заробіток до взяття під варту відсутні.

Судом досліджено та надано правову оцінку усім доказам, які містяться у матеріалах цивільної і кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 тому доводи апелянта про те що суд не взяв до уваги усіх обставин є необґрунтованими і зводяться до суб'єктивної оцінки обставин та фактів, а також помилкового трактування закону.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, оскільки не містять правових підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2 подану від її імені представником ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Державного казначейства України у Волинській області відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: