Справа №489/3868/16-ц 30.01.2017 30.01.2017 30.01.2017
Провадження №22-ц/784/268/17 Справа № 489/3868/16-ц Головуючий у першій інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22-ц/784/268/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

30 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенко Л.С.

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, -

у с т а н о в и л а:

29 липня 2016 року ОСОБА_3 пред'явила до ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

11 лютого 2013 року її брат ОСОБА_7 у простій письмовій формі уклав з ОСОБА_5 безоплатний договір позики, за умовами якого в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передав тому у власність 1 910 000 гривень, що на тоді було еквівалентно 239 048 доларам США.

Вказані грошові кошти ОСОБА_5 брався повернути до 01 липня 2013 року, проте слова не дотримав.

30 червня 2016 року ОСОБА_7 в простій письмовій формі уклав з нею договір відступлення права вимоги за названим договором позики, у зв'язку з чим та посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з відповідача на її користь у валюті України заборговану грошову суму, вирахувану за встановленим Національним Банком України курсом долара США до гривні станом на дату ухвалення рішення, 3% річних з заборгованої суми та судові витрати.

31 жовтня 2016 року відповідач надав заперечення на позовну заяву, в якому, наряду з поясненнями, просив застосувати позовну давність, оскільки на час пред'явлення даного позову вона спливла і підстав для її поновлення немає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено за спливом позовної давності та відсутності поважних причин її пропущення.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила трирічний строк, в межах якого мала право пред'явити до відповідача вимогу щодо стягнення цих коштів і не навела причини, які б давали суду можливість визнати їх поважними і захистити порушене право.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсності, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов'язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

У разі порушення зобов'язання однією стороною інша сторона має право на відшкодування завданої їй майнової шкоди, при цьому, таке відшкодування не звільняє боржника від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Виписане вище у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046 - 1047-1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов'язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов'язання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2013 року брат позивача ОСОБА_7 за письмовим договором позики, в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передав у власність ОСОБА_5 1 910 000 гривень, що на тоді було еквівалентно 239 048 доларам США, які той зобов'язувався повернути до 01 липня 2013 року, проте взятого обов'язок не дотримався і грошей не повернув. До 30 червня 2016 року позикодавець у судовому порядку повернення грошей не вимагав, бо іншого стороною позивача не доведено, а 30 червня 2016 року, тобто, за день до спливу позовної давності, договором відступлення передав право вимоги позивачу - ОСОБА_3 (а.с. 9-12, 14).

Та, отримавши таке право, лише 29 липня 2016 року, пред'явила даний позов, відправивши позовну заяву та додані до неї документи поштою (а.с. - 39,40,41).

При цьому, пропуск позовної давності обґрунтовувала тим, що з моменту отримання права на позов і до 04 липня 2016 року вона хворіла, а потім - до 17 липня 2016 року - перебувала у відпустці з виїздом за межі України. Адвокати ж, яким вона довірилась, надали юридичну послугу неякісно, що і привело до таких наслідків.

Вважаючи, що названі неї причини пропуску позовної давності є поважними, позивач просила захистити її порушене право і задовольнити позов.

Колегія суддів з таким не погоджується з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке, за загальним правилом, повинно здійснюватися в межах позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

В силу частини третьої статті 267 ЦК України, суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не може застосувати позовну давність.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, правопопередник позивача дізнався про неповернення позики вже 01 липня 2013 року і вже наступного дня він мав право на пред'явлення позову на захист свого права на позичені грошові кошти, але до відступлення права вимоги, практично спливу трьох років, будь-яких дій для цього не вчинив.

Позивач, отримавши право вимоги за два дні до спливу позовної давності, теж не здійснила передбачених законом дій, на отримання грошей і, більше того, вже за межами позовної давності, надала перевагу відпочинку, а не судовим тяжбам.

Будь-яких поважних причин неподанню нею та братом протягом більше чим трьох років позову до відповідача не навела, вважаючи, що поважність пропуску слід досліджувати лише за межею загальної позовної давності, а не протягом передбаченого законом строку для захисту порушеного, не визнаного або оспорюваного права.

А тому, за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності та відсутності причин пропущення позовної давності, які можна було б визнати поважними, районний суд не тільки міг, але і повинен був відмовити ОСОБА_3 у позові за спливом позовної давності.

Оскільки таких же висновків, з названих мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень названої особи, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина