Справа № 750/1212/17 Провадження № 22-ц/795/1428/2017 Головуючий у I інстанції -Карапута Л. В. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого -судді: Губар В.С.,

суддів: Бобрової І.О., Онищенко О.І.,

із секретарем Шапко В.М.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною і спростування інформації та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 червня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною і спростування інформації та стягнення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд прийшов до помилкового висновку, що інформація, озвучена народним депутатом України ОСОБА_3 06.02.2015 року відносно позивача під час засідання Верховної Ради України: «Ця людина так само засуджувала активних учасників Євромайдану в Києві» є оціночним судженням, оскільки зазначена інформація є твердженням, яке містить фактичні дані про засудження осіб, які приймали участь у протестних акціях та містить у собі також інформацію про кваліфікацію нібито протиправних діянь позивача.

Заявник наполягає на тому, що дії відповідача містять всі необхідні ознаки правопорушення щодо поширення недостовірної інформації, зокрема, відповідачем доведено недостовірну інформацію до невизначеного кола осіб: засідання Верховної Ради України транслюються телеканалом «Рада» в прямому ефірі та можна переглянути як у вигляді відео в інтернеті, так і читати у вигляді стенограми на сайті Верховної Ради України; вказана інформація стосується ОСОБА_1; поширено недостовірну інформацію, тобто таку, що не відповідає дійсності та містить негативний зміст щодо позивача, а тому завдає шкоди немайновим благам позивача.

Заявник вказує, що суддею було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у даній справі Верховної Ради України як третьої особи, не оголошуючи при цьому причин такої відмови та не постановляючи в судовому засіданні відповідної ухвали. Також відмовлено у задоволенні обґрунтованого клопотання представника позивача щодо витребування доказів, які б підтвердили, що «висновки експертів» були отримані ОСОБА_3 внаслідок незаконного використання своїх повноважень народного депутата України. Також заявник звертає увагу на те, що судом ні ухвали про відкриття провадження, ні жодних повісток йому надіслано не було, чим порушено його право на справедливий судовий розгляд.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке є законним та обгрунтованим, прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки висловлювання відповідача «Ця людина так само засуджувала активних учасників Євромайдану в Києві» є оціночними судженнями та одночасно відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає зібраним по справі доказам і нормам чинного законодавства і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 22.05.2012 року по 22.07.2014 року працював першим заступником прокурора Печерського району м. Києва, а з 25.07.2014 року по 23.03.2015 року - прокурором Приморського району м. Одеси.

Відповідач ОСОБА_3 обраний народним депутатом України по виборчому округу № 209 та набув депутатських повноважень з 27.11.2014 року.

06.02.2015 року на засіданні Верховної Ради України народний депутат України ОСОБА_3 під час виступу зазначив «…І ще питання від моїх колег по фракції: перший заступник прокурора Печерського району м. Києва Кузьменко сьогодні працює прокурором Приморського району м. Одеси. Ця людина так само засуджувала активних учасників Євромайдану в Києві».

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3 та просив суд:

«- визнати недостовірною інформацію, продекламовану ОСОБА_3 під час засідання Верховної Ради України 06.02.2015 року, а саме: «…перший заступник прокурора Печерського району міста Києва Кузьменко сьогодні працює прокурором Приморського району міста Одеси. Ця людина так само засуджувала активних учасників Євромайдану в Києві»;

- зобов'язати ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію під час відкритого пленарного засідання Верховної Ради України через мікрофон повідомити наступне: «Перший заступник прокурора Печерського району міста Києва ОСОБА_7 не засуджував активних учасників Євромайдану в Києві»;

- стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40 665 грн.».

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, згідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Як роз'яснено в п.15 Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція).

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Безперечно, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначає, що свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Крім того, у пп. 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Як убачається з матеріалів справи, 06 лютого 2015 року на час засідання Верховної Ради України позивач обіймав посаду прокурора Приморського району м. Одеси, якій передувало перебування позивача з 22.05.2012 р. по 25.07.2014 р. на посаді першого заступника прокурора Печерського району м.Києва, та був публічною особою та відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що, задаючи запитання 06 лютого 2015 року на засіданні Верховної Ради України щодо позивача, він здійснював не тільки депутатські функції, а також реалізовував свої конституційні права, як громадянин України, яке стосувалося виключно питання розслідування та покарання винних осіб у жорстоких побиттях учасників Євромайдану, тобто висловив свою думку в ході обговорення питання, що становить громадський інтерес. При цьому, із загальнодоступних джерел інформації відповідачеві було відомо про негативне відношення позивача до подій Євромайдану в м. Києві. Так, в інформаційному матеріалі від 05.11.2014 року містилась інформація про список прокурорів, які займались справами Євромайдану, зокрема, у розділі Печерський район Києва зазначено позивача (а.с.52-55). У статті від 28.07.2017 року зазначалось, що позивач є ініціатором політичних переслідувань (а.с.39-40). У матеріалі від 31.07.2014 року зазначалося, що позивач давав вказівки на обшук квартири активістки Євромайдану Олени Білозерської (а.с.69-71).

Враховуючи вищенаведені норми та оцінивши обставини справи, суд першої інстанції всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з того, що інформація, про спростування якої пред'явив вимоги позивач, зокрема, висловлювання відповідача 06.02.2015 року під час засідання Верховної Ради України «…перший заступник прокурора Печерського району міста Києва Кузьменко сьогодні працює прокурором Приморського району міста Одеси. Ця людина так само засуджувала активних учасників Євромайдану в Києві» є критикою позивача як публічної особи відносно його ставлення до подій Євромайдану, тобто оціночним судженням.

Європейський Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб, громадських діячів можуть бути значно ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян і посадові особи мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. (справи „Нікула проти Фінляндії", „Яновський проти Польщі" та інші).

Відтак, будучи публічною особою, позивач мав бути готовим до критичного реагування з боку суспільства на будь-які свої дії і усвідомлювати, що межа критики до нього є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи і оцінка та критика його дій можуть бути нищівними.

Доводи заявника про те, що озвучена народним депутатом України ОСОБА_3 06.02.2015 року відносно позивача під час засідання Верховної Ради України інформація є твердженням, яке містить фактичні дані про засудження осіб, які приймали участь у протестних акціях та містить у собі також інформацію про кваліфікацію нібито протиправних діянь позивача не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом зважаючи на викладені вище обставини.

Відтак, вимога позивача про спростування та визнання недостовірною інформації, яка є оціночним судженням, є безґрунтовною, оскільки це буде порушенням свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання про залучення до участі у даній справі Верховної Ради України в якості третьої особи та у задоволенні клопотання про витребування доказів, які б підтвердили, що «висновки експертів» були отримані відповідачем внаслідок незаконного використання повноважень народного депутата України не вплинула на правильність висновків суду першої інстанції.

Посилання заявника на те, що судом ні ухвали про відкриття провадження, ні жодних повісток надіслано не було, чим порушено його право на справедливий судовий розгляд спростовується наступним.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2017 року було відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду на 15 березня 2017 року (а.с.21). Зазначена ухвала судді суду першої інстанції була отримана позивачем 21 лютого 2017 року, що документально підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.24). 15 березня 2017 року розгляд справи не відбувся у зв'язку з перебуванням судді Карапути Л.В. у відпустці (а.с.27) та повідомлено представника позивача ОСОБА_9 про те, що наступний розгляд справи відбудеться 10 травня 2017 року, що підтверджується її підписом на розписці (а.с.28). 10 травня 2017 року розгляд справи був відкладений до 09 червня 2017 року (а.с.93). 09 червня 2017 року Деснянським районним судом м. Чернігова було проголошено вступну та резолютивну частини рішення за участю представника позивача ОСОБА_9 (а.с.130).

Незгода заявника з відмовою у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою.

Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом не встановлено у матеріалах справи доказів, які б достовірно і безсумнівно підтвердили доводи апелянта про те, що внаслідок вищевказаного виступу відповідача під час засідання Верховної Ради України 06.02.2015 р., спричинено шкоду його, позивача, честі, гідності та діловій репутації

В зв'язку з тим, що в ході судового розгляду не знайшли своє підтвердження поширення недостовірної інформації, яка порочить честь та гідність та ділову репутацію позивача, що призвело б до моральних страждань ОСОБА_1, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди судом відмовлено правильно.

Сукупність досліджених обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду, і передбачені процесуальним законом підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: