Справа № 450/387/17 Провадження № 2/450/815/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Данилів Є.О.
при секретарі Курпіта П.І.
з участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача Міністерства оборони України в частині військової частини НОМЕР_1 Солтис Р.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в частині військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, переведення на іншу роботу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
встановив:

08.02.2017 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в частині військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, переведення на іншу роботу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві позивач просить суд скасувати Наказу №5 командира військової частини НОМЕР_1 по строковій службі від 10.01.2017 р. в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновити на роботі ОСОБА_1 ; видати наказ про переведення ОСОБА_1 на іншу роботу; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 3 431,28 грн.; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 027,6 грн.; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 допомоги у розмірі 18 167,4 грн. за звільнення працівника, який є потерпілим від Чорнобильської катастрофи.
Позивач у позовній заяві як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини:
25.04.2013 року позивач була прийнята на посаду телеграфіста центру телекомунікацій ІТВ. 10 листопада 2016 року позивача було ознайомлено із повідомленням від 10.11.2016 року про майбутнє звільнення з 10 січня 2017 року. 10 січня 2017 року, позивач звільнена із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників) на підставі наказу № 5 від 10.01.2017 року. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 не було дотримано процедури скорочення, а саме не запропоновано позивачу переведення на іншу роботу, а також не враховано переважного права на залишення на роботі. Окрім того позивач у позовній заяві зазначає, що вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи категорії ІІІ. Тому працівники чорнибильці категорії І-ІІІ з числа учасників мають право на допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у разі звільнення у зв`язку з ліквідацією або перепрофілюванням підприємства, скороченні чисельності або штату працівників. Всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, відповідач в день звільнення не виплатив позивачу всіх сум, що належать їй, як працівнику від підприємства, у зв`язку з чим починаючи з 11 січня 2017 року, наступний день з дня звільнення, військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Окрім того, їй повинна бути виплачена запобітня плата за час вимушеного прогулу. Також внаслідок звільнення позивач зазнала суттєвих змін в організації життя, була позбавлена на отримання законного доходу, для забезпечення та утримання себе та своєї родини.
На підставі наведеного позивач у позовній заяві просить суд задоволити заявлені позовні вимоги.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання з`явилася, заявлені позовні вимоги підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві.
Представник відповідача Міністерства оборони України в частині військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, оскільки вважає такі необгрунтовані та безпідставними, пояснення дав аналогічні викладеним у письмовому заперечені проти позову з якого слідує, що при звільнені позивача було дотримано вимог закону.
Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи:
Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Із Трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 видно, що остання 25.04.2013 року була прийнята на посаду телеграфіста центру телекомунікацій ІТВ, підстава - Наказ № 85 від 25.04.2013 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Судом встановлено, що спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 11.08.2016 року № Д -322/1/15 дск щодо удосконалення організаційно-штатної структури чисельності Збройних Сил України, було визначено такий захід, як переведення військової частини НОМЕР_1 на інший штат № 14/444-51(01). У зв`язку з надходженням нового штату у військову частину 09.11.2016 року, 10.11.2016 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ за № 123 «Про введення в дію штату № 14/444 військової частини НОМЕР_1 », яким визначено термін введення нового штату 10 січня 2017 року. Підрозділ в якому на вакантній військовій посаді телеграфіста працювала позивач, а саме відділення документованого зв`язку центру телекомунікацій інформацйійно-телекомунікаційного вузла «Сектор», були передбачені наступні зміни, а саме структура відділення за стариш татом передбачала наявність наступних посад рядового складу, 4-х старших телеграфістів, 8 телеграфістів. Новим штатом № 14/444-51, який підлягав введенню 10.01.2017 року передбачена наступна кількість посад лише 2-х старших телеграфістів та 6-ти телеграфістів. Серед посад, які були скорочені рахується посада на якій працювала ОСОБА_1 , а саме телеграфіст центру телекомунікацій ІТВ.
Так судом встановлено, що позивача ОСОБА_1 , про майбутнє звільнення зі займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників, було повідомлено, що стверджується повідомленням про майбутнє звільнення від 10.11.2016 року, згідно якого позивача повідомляють, що звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбудеться 10.01.2017 року. Із вказаним повідомленням, позивач ознайомилася 10.11.2016 року, що стверджується підписом позивача на вказаному повідомленні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2017 року №5, з 10.01.2017 року звільнена з посади телеграфіста відділення документованого зв`язку центру телекомунікацій інформацйійно-телекомунікаційного вузла «Сектор» у зв`язку із скороченням штату працівників, згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України. Із Трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 видно, що запис про звільнення до такої внесений.
Відповідно до вимог статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається в тому числі:
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ч. 2, 3, ст. ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи категорії ІІІ, що підтверджується копією посвідчення потерпілого Чорнобильської катастрофи категорії ІІІ, видане Львівською облдержадміністрацією 19.04.2011 року серії НОМЕР_3 .
Відповідно до статті 22 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року особам, віднесеним до категорії надаються гарантовані державою компенсації та пільги: зокрема пільги, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5, 6, 8, 17, 20, 27 статті 20, а також пунктом 7 статті 20 вищезазначеного Закону ( переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування) стосуються виключно для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які належать до категорії 3, до категорії яких позивач не відноситься.
Стосовно твердження позивача, що вона є матір`ю-одиночкою і має на утриманні сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 14.02.2000 року), тому вона мала переважне право залишення на роботі на підставі п.2 ч.2 ст. 42 КзПП України, суд зазначає наступне:
відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 та пункту 5 частини 13 статті 10 Закону України 2Про відпустки» наведено тлумачення поняття «одинока матір». Одинокою матір`ю слід вважати яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова; жінка, яка виховує дитину без батька ( в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька). Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, для підтвердження свого статусу жінкою, яка виховує дитину без батька, суд вважає, що в цьому випадку мав бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Жодного документа, який би свідчив про вищевказане позивачем не подано.
Стосовно позовної вимоги стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь допомогу у розмірі 18 167,4 грн. за звільнення працівника, який є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, суд зазначає наступне:
працівники чорнибильці категорії І-ІІІ з числа учасників мають право на допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у разі звільнення у зв`язку з ліквідацією або перепрофілюванням підприємства, скороченні чисельності або штату працівників.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про збройні Сили України» фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Військова частина НОМЕР_1 за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису, а в разі їх недостатності, відсутності відповідальність за зобов`язання військової частини несе Міністерство оборони України. Військова частина НОМЕР_1 є розпорядником коштів 3 рівня, тобто фінансування коштів здійснюється з Головного Управління (м. Київ), через фінансове Управління (м. Вінниця).
12 січня 2017 року за вих. № 350/490/90/4/ пс військовою частиною НОМЕР_1 було оформлено та направлено заявку у довольчий орган, про виділення додаткового фінансування на погашення особам які звільняються заробітної плати по день звільнення, вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку та компенсацію за невикористані дні відпустки в тому числі ОСОБА_1 .
Отже, ОСОБА_1 після звільнення, відповідно до статті 44 КЗпП України отримала вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку 31 січня 2017 року, тобто фактично при надходженні коштів із державного бюджету на рахунок військової частини.
Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Беручи до уваги законність наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.01.2017 року №5 у позивача відсутні правові підстави для поновлення на роботі, а також визначені ст. 235 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На підставі наведеного, суд дійшов переконання, що трудові відносини між позивачем та відповідачем, припинені у відповідності до вимог КЗпП України та без порушення процедури звільнення, а тому позовні вимоги позивача щодо поновлення його на роботі, а також щодо скасування наказу військової частини НОМЕР_1 та стягнення шкоди по невиплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ч. 4 ст. 88 ЦПК України.
На підставі наведеного та керуючись ст. 10, 11, 57 - 61, ч. 3 ст. 88, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, ст. 47, 116, 117, 233, 237 КЗпП України, суд,-
ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в частині військової частини НОМЕР_1 про: скасування Наказу №5 командира військової частини НОМЕР_1 по строковій службі від 10.01.2017 р. в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновлення на роботі ОСОБА_1 ; видання наказу про переведення ОСОБА_1 на іншу роботу, стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 3 431,28 грн., стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 027,6 грн., стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 допомоги у розмірі 18 167,4 грн за звільнення працівника, який є потерпілим від Чорнобильської катастрофи,- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні в 10-денний строк з дня отримання копії цього рішення.

СуддяЄ. О. Данилів