У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Менеджмент інвестицій» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, -

в с т а н о в и л а:

ТОВ «Менеджмент інвестицій» звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10 липня 2015 року між товариством та ОСОБА_2 був укладений договір споживчого кредиту № 149-15/СК, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала споживчий кредит в розмірі 2 000 грн строком на 29 днів, а саме до 07 серпня 2015 року.

Внаслідок неналежного виконання умов вказаного договору утворилась заборгованість в розмірі 17 890 грн 23 коп., яка складається з непогашеної суми кредиту - 2 000 грн, заборгованості зі сплати відсотків - 5 160 грн, штрафу - 10 688 грн 80 коп., 3% річних від простроченої суми кредиту - 41 грн 43 коп.

Посилаючись на вказані обставини ТОВ «Менеджмент інвестицій» просило стягнути з відповідача ОСОБА_2 вказану заборгованість.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 листопада 2016 року рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 серпня 2016 року скасовано.

Позов задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «,Менеджмент інвестицій» заборгованість в розмірі 14 361 грн 43 коп., яка складається з непогашеної суми кредиту 2 000 грн, заборгованості зі сплати відсотків 5 160 грн, 3% річних від простроченої суми кредиту 41 грн 43 коп. та штрафу - 7 160 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір є нікчемним, оскільки позивач не мав права надавати кредит за рахунок залучених коштів без відповідної ліцензії.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач мав право надавати відповідачці споживчий кредит за рахунок власних коштів без отримання ліцензії на це виходячи із змісту ч. 3 ст. 5, ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ст. 627 ЦК України).

За правилами зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою.

Відповідно до п.п. 6-8 розділу І Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 березня 2003 року № 4, юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до реєстру та отримання свідоцтва.

згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частино 3статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ТОВ «Менеджмент інвестицій».

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 18 листопада 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Менеджмент інвестицій» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович