Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/1321/16-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б.., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати незаконним її звільнення та поновити на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг в Малинському міському центрі зайнятості з 01.02.2016 року, зобов'язати Житомирський обласний центр зайнятості нарахувати та виплатити на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2016 року до дня постановлення рішення та 60 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 25.09.2003 року по 01.02.2016 року вона працювала в Малинському міському центрі зайнятості. 20.11.2015 року позивач була попереджена про те, що займана нею посада провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг буде скорочена згідно п.1 ст.40 КЗпП України. В подальшому, згідно наказу № 23-к від 26.01.2016 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи з 01.02.2016 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки при звільненні їй не була запропонована інша вакантна посада та не було враховане її переважне право залишення на роботі.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 та поновлено її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг в Малинському міському центрі зайнятості Житомирської області з 01.02.2016 року. Зобов'язано Житомирський обласний центр зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 73 690,74 грн. та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 4 524,87 грн. допущено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України на користь держави судовий збір у розмірі 1 406,85 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Житомирським обласним центром зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема судом не надано належної правової оцінки доказам відповідача та не враховано, що позивач не мала переважного права на залишення на роботі, оскільки мала нижчу кваліфікацію та продуктивність праці ніж інші працівники Малинського міського центру зайнятості. Крім того, судом не враховано, що обов'язок роботодавця полягає у пропонуванні працівнику, що підпадає під скорочення, вакантних посад на тому ж підприємстві, установі, організації, в даному випадку - Малинському міському центрі зайнятості. На думку апелянта, дана вимога не може поширюватись на підприємства, установи, організації, що мають окремий статус юридичних осіб та входять до централізованої системи державних установ Служби зайнятості, оскільки Малинський міський центр зайнятості є окремою юридичною особою, а не структурним підрозділом чи філією Житомирського обласного центру зайнятості. Також апелянт вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, оскільки у поданому позивачем адміністративному позові від 12.02.2016 року були відсутні позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 25.09.2003 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, а з 02.03.2015 року займала посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Малинського міського центру зайнятості Житомирської області (а.с.8).

Згідно наказу Житомирського обласного центру зайнятості №265 від 19.11.2015 року «Про внесення змін до штатних розписів міських та районних центрів зайнятості Житомирської обласної служби зайнятості», виведено із штатного розпису Малинського міського центру зайнятості Житомирської області посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг та посаду фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу взаємодії з роботодавцями (а.с.86-91).

20.11.2015 року ОСОБА_3 особисто було попереджено про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням посади, яку вона обіймала (а.с.9).

Відповідно до наказу Житомирського обласного центру зайнятості від 26.01.2016 року №23-к, ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 01.02.2016 року у зв'язку із скороченням штатів, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.10).

12.02.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду (справа №806/218/16) з позовною заявою до Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України про поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2016 року, залишеною в силі ухвалою Житомирського апеляційного суду адміністративного суду від 22.06.2016 року, провадження у справі №806/218/16 було закрите через те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку КАСУ, оскільки посада, з якої була звільнена позивача не відноситься до посад держаної (публічної) служби (а.с.18, 213-216).

Під час розгляду вказаної справи на запит суду профспілковою організацією Малинського міського центру зайнятості, відповідно до протоколу № 2 від 08.04.2016 року, надано згоду на звільнення ОСОБА_3 з посади (а.с.105-106).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені вимоги чинного трудового законодавства при звільненні позивача, що є підставою для поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отож, власник або уповноваженим ним органом є таким, що належно виконав вимоги частини 2 ст. 40, частини 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну в установі, організації роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Під час розгляду справи було встановлено, що у період з 20.11.2015 року у відповідача були вакантні посади, зокрема у Олевському районному центрі зайнятості Житомирської області, Ружинському районному центрі зайнятості Житомирської області, зокрема, посади провідних фахівців з питань зайнятості з посадовим окладом 1378,00 грн. та 1550,00 грн. (а.с.96-97).

Натомість, вказані вакантні посади, з урахуванням можливості переведення в межах організації (Житомирського обласного центру зайнятості), а не тільки Малинського міського центру зайнятості, в якому ОСОБА_3 працювала, роботодавцем запропоновані позивачу не були. Разом з тим, в судовому засіданні позивач пояснила, що у випадку звернення до неї із пропозицією на заняття вакантних посад вона б її прийняла, через відсутність у її сім'ї інших працівників з самостійним заробітком.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки остання була звільнена з роботи з порушенням вимог передбачених частини 2 ст. 40 та частини першої-третьої ст. 49-2 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не повинен був пропонувати позивачу вакантні посади у межах всіх центрів зайнятості Житомирської області, оскільки Малинський міський центр зайнятості є окремою юридичною особою, а не структурним підрозділом чи філією Житомирського обласного центру зайнятості є безпідставними виходячи з наступного.

Пунктами 2 та 4 розділу IV Положення «Про державну службу зайнятості», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 20.01.2015 № 41, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що регіональні центри зайнятості у межах своїх повноважень видають накази організаційно-розпорядчого характеру. Прийняття і звільнення працівників регіонального центру зайнятості (окрім заступників директора) та керівників підпорядкованих регіональному центру зайнятості юридичних осіб здійснюються наказом директора регіонального центру зайнятості. Прийняття та звільнення працівників підпорядкованих базових центрів зайнятості (окрім директора) здійснюються наказом директора регіонального центру зайнятості за поданням директора базового центру зайнятості.

Відповідно до п. 2 розділу І цього ж Положення №41 регіональним центром зайнятості є обласний, Київський та Севастопольський міські центри зайнятості.

Базовими центрами зайнятості є - районні, міські, районні у містах та міськрайонні центри зайнятості.

Згідно п. 1 та 5 розділу V Положення №41 базові центри зайнятості є неприбутковими державними установами, які підпорядковуються відповідному регіональному центру зайнятості. Структура та штатний розпис базового центру зайнятості затверджуються директором відповідного регіонального центру зайнятості в межах затвердженої директором регіонального центру зайнятості граничної чисельності.

З наведеного вбачається, що незалежно від наявності у Малинському міському центрі зайнятості Житомирської області статусу юридичної особи, прийняття та звільнення працівників вказаного центру зайнятості здійснюється наказом директора Житомирського обласного центру зайнятості за поданням директора Малинського міського центру зайнятості Житомирської області.

Отже, фактичним роботодавцем є Житомирський обласний центр зайнятості.

Відповідно до положень ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю.

Під час розгляду справи було встановлено, що на підтвердження тих обставин, що на час звільнення відповідачем було враховане переважне право на залишення на роботі працівників з більш високою продуктивністю праці та кваліфікацією, останнім надано протокол засідання консультативної комісії Житомирської обласної служби зайнятості від 18.11.2015 року, в якому не зазначено який конкретно працівник має бути скорочений і з яких причин (а.с.78).

Крім того, 01.12.2015 року відповідач видав наказ № 279 «Про створення робочої групи для вивчення навантаження працівників» з метою визначення преважного права залишення на роботі працівників у зв'язку з майбутнім скорочення (а.с.92). Проте, жодного рішення вказаної групи проте, кому надається превага, з яких підстав і що саме ОСОБА_3 має найнижчу продуктивність праці та кваліфікацію, відповідачем надано не було.

Лише в поданні Житомирського обласного центру зайнятості від 21.03.2016 року до профспілкової організації Малинського міського центру зайнятості про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 та в службовій записці № 316 від 12.04.2016 року, яка адресована директору обласного центру зайнятості приводяться аналіз та обґрунтування показників роботи позивача (а.с.12,13,104). Тобто, на час звільнення позивача - 16.01.2016 року, питання її кваліфікації та продуктивності праці відповідачем не вивчалось та не встановлювалось.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не надав доказів того, що він на час звільнення позивача врахував переважне право залишення на роботі та залишив працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці чим у позивача, що спростовує доводи апеляційної скарги в даній частині.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди є безпідставним з огляду на наступне.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено.

Разом з тим, у статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів : працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша).

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, є трудовим спором.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП).

Встановлені ст. 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Судом першої інстанції, пропущений позивачем строк звернення до суду визнаний поважним та поновлений з підстав звернення позивачем за захистом свого порушеного права до Житомирського окружного адміністративного суду, який своєю ухвалою від 13.05.2016 року, залишеною в силі ухвалою Житомирського апеляційного суду адміністративного суду від 22.06.2016 року, закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_3 через те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку КАСУ (а.с.18, 213-216).

Таким чином, суд обґрунтовано визнав причини пропуску строку звернення до суду поважними.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам. В ході апеляційного провадження докази, які впливають на правильність та правомірність прийнятого судом рішення, стороною відповідача не надавались, що спростовує доводи апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Житомирського обласного центру зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Судді :