РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Харківського національного університету внутрішніх справ

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2016 року по 02.11.2016 року в розмірі 10655грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 07.11.2015 року по 09.09.2016 року він працював на посаді старшого чергового режиму ВОС ХНУВС (цивільна посада). 09.09.2016 року його було звільнено за скороченням штату на підставі п.п1 ч. 1ст. 40 КЗпП України. При звільненні підприємство в порушення приписів ст. 116 КЗпП України не провело з ним повного розрахунку, виникла заборгованість у розмірі 21697,31грн. Вказані кошти були виплачені йому тільки 03.11.2016 року, з огляду на що за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.09.2016 року по 02.11.2016 року він просить стягнути на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток.

У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Додатково пояснив, що раніше перебував на службі у ХНУВС, у листопаді 2015 року його звільнено в запас Збройних Сил України. При звільненні в запас йому повинні були виплатити одноразову грошову допомогу, однак частину її виплатили тільки навесні 2016року, а решту 03.11.2016 року. Вважає, що вся сума одноразової грошової допомоги повинна була йому виплачена 09.09.2016 року при звільненні з цивільної посади.

Відповідачем подано заперечення на позов, в яких він просить в задоволенні позову відмовити.

Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що позивачем в позовній заяві підмінені поняття "одноразової грошової допомоги при звільненні" та "заробітної плати". Позивач невірно застосовує норми ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України до виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки це два різні Закони, які регулюють різні правовідносини. Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні регулюється відповідно Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який є нормою спеціального законодавства. Оскільки позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ питання виплати одноразової грошової допомоги при звільненні належить до публічної-правових відносин.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 вимоги заперечень підтримав, просить в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

З матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_1 з 13 вересня 2004 року по 06 листопада 2016 року проходив службу в органах внутрішніх справ в Харківському національному університеті внутрішніх справ.

Наказом ХНУВС від 06 листопада 2016 року № 205 о/с згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоровя, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше пяти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Після звільнення зі служби позивач залишився працювати в університеті на цивільній посаді. Так, наказом ХНУВС від 11 грудня 2015 року №223 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду старшого чергового з режиму відділу організації служби ХНУВС.

Наказом ХНУВС від 09 вересня 2016 року № 236 о/с ОСОБА_1 звільнено з роботи в університеті за скороченням штату (п. 1 ст. 40 КЗП України).

Посилаючись на те, що при звільненні 09.09.2016 року йому не виплачено в повному розмірі одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що в структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні компенсаційні виплати. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами та положеннями, компенсації та інші грошові та матеріальні виплати, які передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що одноразова грошова допомога, передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не входить до заробітної плати ОСОБА_1 за період його роботи в ХНУВС з 11 грудня 2015 року по 09 вересня 2016 року на цивільній посаді. Право на отримання цієї допомоги позивач набув в зв'язку зі звільненням зі служби 06.11.2015 року.

У судовому засіданні позивач пояснив, що всі інші суми, що належали йому при звільненні, ХНУВС було виплачено своєчасно, невиплаченою на час звільнення 09.09.2016 року була тільки одноразова грошова допомога, передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні 09.09.2016 року, оскільки при звільненні з цивільної посади позивачеві були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства на день звільнення.

Посилання позивача на те, що після звільнення зі служби він продовжував працювати у ХНУВС і остаточно звільнився тільки 09.09.2016 року не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки різними є правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем: до 06.11.2015 року - публічна служба, з 11.12.2015 року по 09.09.2016 року - трудові відносини.

Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_3