РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Якуша Н.В.

при секретарі Коломойцеві М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради, про визнання частки померлого у праві спільної часткової власності, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до відповідачів з вимогами:

●про визначення частки померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру № 57 в м. Харкові, по вул.. Астрономічній, б. 44- А в розмірі 7/8;

●про визнання частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 08.09.2004 року, виключивши зі складу спадщини за заповітом 1/8 частку квартири № 57 в м. Харкові, по вул.. Астрономічній, б. 44-А та визначити, що склад спадщини за заповітом складає 7/8 часток вказаної квартири.

●про визнання права власності на 7/8 частини квартири № 57 в м. Харкові, по вул. Астрономічній, б. 44-А, в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4, померлого 24.09.2014 року.

Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24.09.2014 року помер її батько ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкова реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

08.09.2004 року державним нотаріусом Восьмої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори ОСОБА_5 був посвідчений заповіт ОСОБА_4 зареєстрований у реєстрі за № 5-211, в якому зазначено, що квартиру № 57, яка знаходиться в м. Харкові, по вул. Астрономічній, б. 44-А після смерті він заповідає їй, позивачу по справі. Також зазначила, що цим заповітом він позбавив спадщини ОСОБА_2 При цьому вказала, що на день відкриття спадщини ніхто з спадкоємців ОСОБА_4 не мав право на обовязкову частку у спадщини.

Зазначила, що 04.12.2014 року нотаріусом ОСОБА_6 було заведено спадкову справу за № 3/2014, зареєстровану по Книзі обліку спадкових справ за №23 за її заявою про прийняття спадщини, а у березні 2015 року спадкоємці ОСОБА_7, ОСОБА_8 продали заяву приватному нотаріусу ОСОБА_6 про те, що вони не претендують на спадщину.

Разом з тим вказала, що коли у червні 2016 року вона звернулась до нотаріуса ОСОБА_6 для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у видачі його було відмовлено у звязку з неможливістю визначити склад спадкового майна, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 на день його смерті.

Позивач вказувала, що право власність на квартиру спадкодавець ОСОБА_4 набув на підставі договору дарування від 10.11.2000 року, згідно якого ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 73/100 частини квартири № 57 по вул.. Астрономічній, б. 44-А в м. Харкові. В подальшому, відповідно до Рішення Виконавчого комітету Київської районної ради в м. Харкові від 16.03.2004 року №75-2 квартира № 57 була поділена на 2 самостійні квартири № 57 та № 58, було вирішено признати 73/100 частини АДРЕСА_1 трикімнатною, ізольованою, з присвоєнням номеру №57, 27/100 частин АДРЕСА_2 признати однокімнатною, з присвоєнням номеру № 58.

Вказала, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2009 було визнано недійсним в 1/8 в частині договір дарування чотирьохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, та визнано недійсним в 1/8 частині договір дарування 73/100 частин чотирьохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_5 загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_10, померлої 12.06.1994 року.

У звязку з цим на дату складання заповіту 08.09.2004 року, ОСОБА_4 був власником 7/8 часток квартири, яку він заповів, а тому заповіт ОСОБА_4 є дійсним тільки на 7/8 спірної квартири, а у частині 1/8 заповіт є недійсним.

Зазначила, що формальна невизначеність частки спадкодавця ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності на квартиру, зробила неможливим оформлення її спадкових прав згідно заповіту ОСОБА_4, а тому просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

У судове засіданні позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_11, діюча на підстав довіреності від 01.06.2016 року (а.с.46) не зявились, від представника надійшла заява про слухання справи за її відсутності, просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявився, неодноразово повідомлявся про час і місце судового засідання завчасно, проте будь які пояснення або заперечення проти позову суду не надав.

Таким чином, з огляду на те, що відповідач мав достатній час для підготовки та викладення по справі своїх міркувань, та зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України, суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне.

Представник відповідача ОСОБА_3 міська рада ОСОБА_12, діючи на підставі довіреності від 30.12.2015 № 08-11/7736/2-15, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності та просив суд ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права третіх осіб (а.с.51-52).

Суд, дослідивши матеріали справи, надані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, предметом розгляду справи є майно, яке залишилось після спадкодавця ОСОБА_4 та спадкові права, які виникли у його спадкоємців після його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2014 року помер ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкова реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с.10).

З дослідженого судом договору дарування від 10.11.2000 року вбачається, що ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар 73/100 частини квартири № 57 по вул.. Астрономічній, б. 44-А в м. Харкові (а.с.12).

Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Київської районної ради в м. Харкові від 16.03.2004 року №75-2 квартира № 57 по вул.. Астрономічній, б. 44-А в м. Харкові була поділена на 2 самостійні квартири № 57 та № 58, та було вирішено признати 73/100 частини АДРЕСА_1 трикімнатною, ізольованою, з присвоєнням номеру №57, 27/100 частин АДРЕСА_2 признати однокімнатною, з присвоєнням номеру № 58 (а.с.13-14).

Судом встановлено, що 08.09.2004 року державним нотаріусом Восьмої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори ОСОБА_5 був посвідчений заповіт ОСОБА_4 зареєстрований у реєстрі за № 5-211, в якому зазначено, що квартиру № 57, яка знаходиться в м. Харкові, по вул. Астрономічній, б. 44-А після смерті він заповідає ОСОБА_1, позивачу по справі. Також судом встановлено, що цим заповітом він позбавив спадщини ОСОБА_2 (а.с.11).

Разом з тим, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2009 було визнано недійсним в 1/8 в частині договір дарування чотирьохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, та визнано недійсним в 1/8 частині договір дарування 73/100 частин чотирьохкімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_5 загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м, в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_10, померлої 12.06.1994 року (а.с.15-21). Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області та набуло законної сили.

Тобто, судом вбачається, що з моменту набрання рішенням суду від 29.06.2009 року законної сили змінився субєктний склад власників квартири АДРЕСА_4, вона стала обєктом спільної часткової власності двох осіб: ОСОБА_4 - спадкодавця та ОСОБА_2 - відповідача по справі.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкту нерухомого майна, сформованої 11.01.2017 року квартира АДРЕСА_6 перебуває у спільній сумісній власності, а саме 1/8 її частка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2009 року (а.с.63-64).

Отже, з матеріалів справ та доводів позивача вбачається, що в рішенні суду від 29.06.2009 року не було визначено частку ОСОБА_4, а через не виготовлення документації на квартиру за життя спадкодавця, останній не зареєстрував її у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно .

Як вбачається з листа приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 24.06.2016 року №58/01-16 згідно п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій свідоцтво про право на спадщину видається за наявністю у спадковій справі всіх необхідних документів, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє, поряд з іншим, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину та на підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються підтверджуючи документи. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Було вказано, що оскільки з урахуванням наявного договору дарування, посвідченого 10.11.2000 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9, та рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2009 року по справі №2-31/09/08, визначити склад спадкового майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4, на день смерті та видати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 не вбачається можливим (а.с.27).

Вирішуючи по суті вимог позивача щодо визначення частки померлого ОСОБА_4 у спірній квартирі суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до п.3.4. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» було розяснено, що розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила -1/2".

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що частка спірної квартири, належна померлому ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності у судовому рішенні від 29.06.2009 року залишилась не визначеною, а тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 08.09.2004 року, то суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Дійсно, 08.09.2004 року державним нотаріусом Восьмої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори ОСОБА_5 був посвідчений заповіт ОСОБА_4, в якому зазначено, що належну йому на праві власності квартиру № 57, яка знаходиться в м. Харкові, по вул. Астрономічній, б. 44-А після своєї смерті він заповідає позивачу по справі.

Як встановлено за рішенням суду від 29.06.2009 року за відповідачем ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/8 частину цієї ж квартири.

Разом з тим, на думку суду, підстав для визнання частково недійсним заповіт ОСОБА_4 від 08.09.2004 року, виключивши зі складу спадщини за заповітом 1/8 частку квартири № 57 в м. Харкові, по вул. Астрономічній, б. 44-А та визначати, що склад спадщини за заповітом складає 7/8 часток вказаної квартири є зайвим, оскільки висновок щодо спадкової маси, яка залишилась після спадкодавця було здійснено безпосередньо судом шляхом визначення частки померлого ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру.

А тому можна прийти до висновку, що належна ОСОБА_4 на праві власності 7/8 частина спірної квартири відповідно до складеного заповіту повинна і була заповідана позивачу по справі.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом вбачається, що звертаючись до суду із вимогами про визнання за собою право власності в порядку спадкування на спадкове майно позивач реалізує наданий їй положеннями ст. 16 ЦК України вид захисту цивільних прав.

Крім того, підстав для визнання недійсним правочин з підстав недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5,6 статті 203 ЦК України, позивач суду не навів, доказів, які б це підтвердили, не надав.

Відповідно до ч.2,3 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вказані обставини в суді також доведені не були.

Разом з тим, вимога позивача щодо визнання за нею права власності на 7/8 частини квартири № 57 в м. Харкові, по вул.. Астрономічній, б. 44-А, кв. в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4, є ґрунтовними та підлягають задоволенню.

Ст.1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 визначив спадкоємця на заповітом позивача по справі та позбавив спадщини ОСОБА_2

З копії спадкової справи вбачається, що у березні 2015 року спадкоємці ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали заяву приватному нотаріусу ОСОБА_6 про те, що вони не претендують на спадщину.

Тобто, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину своєчасно звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, є єдиною спадкоємицею, однак нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з невизначеністю частки померлого у спільній сумісній власності та за відсутності правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду у порядку позовного провадження.

Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, в звязку з чим в даний час неможливо належним чином оформити право власності на 7/8 частку квартиру АДРЕСА_6 на спадкодавця, що дало б можливість позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 в нотаріальній конторі.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності.

Враховуючи викладене і відсутність іншого способу захисту, позивач обґрунтовано звернувся з позовом до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання за нею права власності на 7/8 квартири АДРЕСА_6 у судовому порядку.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4, інші спадкоємці відсутні, а належна померлому на праві власності частка обєкта нерухомого майна не була належним чином за ним зареєстрована відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, то суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом вбачається, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 551,20 коп. за вимогу немайнового характеру, у задоволенні якої їй було відмовлено, а тому ці витрати з відповідачів не стягуються.

Щодо задоволених вимог майнового та немайнового характеру, то судом вбачається, що ухвалою суду позивачу було відстрочено сплату судового збору до розгляду цивільної справи по суті, а тому відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Разом з тим, згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», за яким при пред'явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату

покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Враховуючи наведене, та приймаючи до уваги заявлені та визнані судом права позивача, як спадкоємця, та не присудження відповідачу спадкового майна, то судові витрати повинен нести саме позивач по справі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради, про визнання частки померлого у праві спільної часткової власності, визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визначити, що частка ОСОБА_4, померлого 24 вересня 2014 року, в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_7 становила 7/8.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на 7/8 частин квартири АДРЕСА_7 в порядку спадкування за заповітом від 08.09.2004 року, залишеного ОСОБА_4, померлим 24.09.2014 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 лютого 2017 року.

Суддя Н.В. Якуша