Категорія 39 Головуючий у 1-й інстанції Ікорська Є.С.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 20017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що вона є двоюрідною онукою ОСОБА_5, яка померла 24 вересня 2014 року. За життя остання, 24 січня 2003 року, склала на її імя заповіт, яким заповідала належну їй на праві власності квартиру №78 будинку №264 по бул.Шевченка в м.Маріуполі. Після смерті ОСОБА_5 вона дізналась, що померла 23 вересня 2014 року склала заповіт, яким заповіла вищезазначену квартиру ОСОБА_2 Як зясувалося відповідач ОСОБА_2 була сусідкою ОСОБА_5, яка викликала нотаріуса до квартири останньої і у присутності двох свідків був складений заповіт. Позивач вважала, що заповіт від 23 вересня 2014 року має бути визнаний недійсним у звязку з тим, що у момент його оформлення ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Крім того, заповідач знаходилась у тяжкому стані і відчувала сильний біль, померла через декілька годин після складання заповіту. Також вважала, що заповіт складений з порушенням норм законодавства. В заповіті від 23 вересня 2014 року не зазначений час його підписання, не зазначені причини, чому заповідач не може його прочитати і підписати самостійно, при цьому в заповіті вказано, що будь-яких заповітів укладено не було, незважаючи на те, що на той час вже існував заповіт на її імя від 24 січня 2003 року. Просила суд визнати заповіт на квартиру №78 будинку №264 по бул.Шевченка в м.Маріуполі, складений 23 вересня 2014 року на користь ОСОБА_2, недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Визнано недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 23 вересня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за №1095, від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Виходячи з положень ч.5 ст.76, ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2, які про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При цьому, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, згідно ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд доводами апеляційної скарги не обмежений.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представників позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Згідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, оскільки ОСОБА_5 під час складання заповіту 23 вересня 2014 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З таким висновком суду колегія суддів не може повністю погодитись виходячи із наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно ст.1217 ЦК України встановлено два види спадкування за заповітом або за законом. Кожен з цих видів спадкування спричиняє певно встановлений порядок спадкування, який визначає коло спадкоємців.

Право на спадкування виникає передусім у спадкоємців за заповітом. Право на спадкування за законом має місце у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини (ст.1223 ЦК України).

За приписами ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, у разі визнання заповіту недійсним у цілому, відкривається спадкування за законом. В такому випадку право на спадкування отримує і той спадкоємець, якого було усунено від спадкування за заповітом, визнаним недійсним (ч.4 ст.12157 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла 24 вересня 2014 року, актовий запис №1800 від 26 вересня 2014 року, вчинений Жовтневим відділом РАЦС реєстраційної служби Маріупольського МУЮ у Донецькій області (т.1 а.с. 25). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй за життя майно.

Зі змісту заповіту, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4, зареєстрованого у реєстрі за №1095 від 23 вересня 2014 року, вбачається, що все своє майно, у тому числі квартиру №78 будинку №264 по бул.Шевченка в м.Маріуполі, ОСОБА_5 заповідала ОСОБА_2 (т.1 а.с. 169).

Позивач ОСОБА_3 первісно звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що є спадкоємцем за попереднім завітом, складеним ОСОБА_5 на її користь 24 січня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 9-113 (бланк ВАС № 933421), т.1 а.с.6.

В процесі розгляду справи було зясовано, що заповідач ОСОБА_5 заявою від 21 травня 2012 року, зареєстрованою в реєстрі нотаріальних дій за №1-1657, скасувала заповіт зареєстрований за № 9-113 від 24 січня 2003 року (бланк ВАС № 933421), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (т.1 а.с. 26).

У звязку з цим, позивачем ОСОБА_3 25 листопада 2014 року були уточненні позовні вимоги з посиланням на те, що вона є спадкоємцем за законом, двоюрідною онукою спадкодавця (т.1 а.с. 74-78).

Законодавець, визначивши порядок спадкування за законом, встановив і основні правила реалізації цього правила спадкоємцями. Так, за приписами ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Спадкоємці кожної наступної черги одержують право на спадкування тільки в тому випадку, якщо: відсутні спадкоємці попередньої черги; усіх спадкоємців попередньої черги усунено від спадкування; ніхто зі спадкоємців попередньої черги не прийняв спадщини; всі спадкоємці попередньої черги відмовилися від спадщини. Єдиним винятком з цього правила є випадки, встановлені ст.1259 ЦК України.

Апеляційний судом за клопотанням сторін були витребуванні та дослідженні в судовому засіданні документи, що підтверджують родинні звязки позивача ОСОБА_3 та спадкодавця ОСОБА_5, а також у приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9 спадкова справа №8/2014, заведена 25 листопада 2014 року щодо майна ОСОБА_5, померлої 24 вересня 2014 року, оскільки ці докази мають суттєве значення по справі для правильного вирішення, що відповідає положенням ч.2 ст.303 ЦПК України.

Так, наявність родинних звязків між спадкодавцем ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_3 встановлена та підтверджується довідкою про народження у 1936 році ОСОБА_5 за №35 від 28 жовтня 2014 року, в якій зазначені батько - ОСОБА_10, мати ОСОБА_11; свідоцтвом про народження у 1929 році ОСОБА_12 за № 0717214, якому зазначені батьки, а саме батько - ОСОБА_10, мати ОСОБА_11; свідоцтвом про народження у 1952 році ОСОБА_13 № ЯВ 652799, в якому зазначені батьки: батько запис відсутній, мати ОСОБА_12; свідоцтвом про укладення шлюбу І-АР №390088, згідно якого 06 листопада 1974 року ОСОБА_13 уклала шлюб з ОСОБА_14 та змінила прізвище на ОСОБА_14; свідоцтвом про народження Ш-АР №449422, згідно якого ОСОБА_3 народилася 20 серпня 1977 року, в графі батьки зазначено: батько ОСОБА_14, мати ОСОБА_15 (т.2 а.с. 163-164, 166-168).

Згідно свідоцтва про смерть П-ЯР № 694530 ОСОБА_12 померла 12 квітня 1953 року (т.2 а.с. 165).

На запит суду Маріупольський міський відділ РАЦС Головного ТУЮ у Донецькій області повідомив про наявність актових записів про шлюб у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: - актовий запис про шлюб №2 від 03 січня 1961 року складений відділом державної РАЦС Сквирського РУЮ у Київській області на громадян ОСОБА_16 та ОСОБА_17; актовий запис про шлюб №253 від 20 січня 1977 року, складений Міським відділом державної РАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області на ОСОБА_18 та ОСОБА_5.

З копії спадкової справи №8/2014 (т.2 а.с. 179-190) вбачається, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_15 звернулася із заявою (вх.№ 14) про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її рідної тітки ОСОБА_5, яка померла 24 вересня 2014 року. В заяві указано, що крім неї є інший спадкоємець за законом: ОСОБА_19, рідна сестра спадкодавця.

13 лютого 2015 року про прийняття після смерті ОСОБА_5 спадщини за заповітом, посвідченим 23 вересня 2014 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстровим №1095, звернулася із заявою ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 про визнання заповіту від 23 вересня 2014 року недійсним, суд першої інстанції не встановив, яким чином оспорюванний заповіт порушує права саме позивача, яка є спадкоємцем наступних черг, за наявності спадкоємця попередньої черги ОСОБА_15 (матері позивача), яка в установленому законом порядку подала заяву про прийняття спадщини. Адже у разі визнання заповіту недійсним право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Матеріали спадкової справи не містять даних, що ОСОБА_15 відмовилась від прийняття спадщини, а на наявність обставин, передбачених ст.1259 ЦК України, позивач ОСОБА_3 не посилалась.

Суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув, з характером правовідносин, що виникли між сторонами цивільно-правового спору та нормами матеріального права, які регулюють ці правовідносини, належним чином не визначився, у звязку з чим, приймаючи рішення у справі, дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

З огляду на викладене колегія суддів, не обмежуючись доводами апеляційної скарги, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, у звязку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

У звязку із скасуванням рішення суду та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, за рахунок позивача ОСОБА_3 підлягають відшкодуванню відповідачу ОСОБА_2, понесені нею і документально підтверджені, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 267 грн. 96 коп.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2016 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 267 грн. 96 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

ОСОБА_20