У Х В А Л А

16 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року в справі за позовом прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_5 на користь територіальної громади місті Києва в особі Святошинської районної міста Києва державної адміністрації зазначену квартиру. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, залишено в силі рішення суду першої інстанції.

28 листопада 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року, з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_5 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року та постанову Верховного Суду України від 6 липня 2015 року (справа № 6-166цс15), в яких, на його думку, по-іншому застосована зазначена норма матеріального права.

28 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявами про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року, з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постанову Верховного Суду України від 6 липня 2015 року (справа № 6-166цс15).

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову прокурора Святошинського району м. Києва погодився з його висновками, який встановивши, що ОСОБА_6 на час укладення договору іпотеки не була власником нерухомого майна, оскільки не отримувала свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а тому не мала право розпоряджатися цим майном та посилаючись на положення статей 228, 388, 546, 575, 583 ЦК України дійшов висновку про визнання недійсним договору іпотеки та витребування з незаконного володіння ОСОБА_5 зазначеної квартири.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 18 травня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відхиляючи касаційну скаргу позивача, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок на підставі статті 228 ЦК України, оскільки позивачем не надано доказів вини відповідача, яка полягала в намірі порушити публічний порядок стороною правочину, а сам факт порушення кримінального провадження не є доказом протиправного заволодіння спірною квартирою.

Отже, надана заявником для порівняння ухвала не може бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки висновки зазначені у цьому судовому рішенні та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

В постанові від 6 липня 2015 року Верховний Суд України в справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, скасував рішення судів попередніх судових інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд України зазначив, що зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж. Отже договір факторингу не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушує публічний порядок в розумінні статті 228 ЦК України. За таких обставин, суди дійшли помилкового висновку, що договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи», є таким, що порушує публічний порядок, у зв'язку із чим визнали його нікчемним.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву суперечить висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України, оскільки зазначені висновки зроблені за інших підстав позову та фактичних обставин справи.

За таких обставин вважати заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_4 обґрунтованими немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк