Справа № 2-1795/08 Провадження № 22-ц/772/59/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б.,Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 12 грудня 2008 року у справі за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк" в особі Подільського регіонального департаменту Вінницького управління до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Заочним рішенням Староміського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2008 року позов Акціонерного комерційного банку «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» в особі Подільського регіонального департаменту Вінницького управління заборгованість за кредитним договором №0 від 09.02.2007 року в розмірі 142736 грн. 32 коп., а також судові витрати по справі: витрати по сплаті судового збору в розмірі 1427 грн. 36 коп., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн.

Не погодившись із зазначеним заочним рішенням та після залишення без задоволення заяви про його перегляд ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просив скасувати його і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року задоволено заяву представника ПАТ «УкрСиббанк» та замінено позивача (стягувача) в зазначеній цивільній справі на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНАКТИВ» (т. 2, а.с. 55).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявилися, що відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Від ПАТ «УкрСиббанк» суду надійшли письмові заперечення проти апеляційної скарги, в яких позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини. якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосування до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати, тощо.

Відповідно до частини 2 статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Хоча статтю 214 ЦПК України і доповнено частиною другою згідно із Законом №3932-VI від 20.10.2011 року, вона відповідно до частини 3 статті 2 ЦПК України підлягає застосуванню апеляційним судом і по справі слід враховувати висновки Верховного Суду України, які прийняті вже після постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Судом встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

09 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 було укладено договір про надання кредиту №0 (далі кредитний договір), відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі, що дорівнює 134970 доларів США (еквівалент 681598,50 грн.) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2.2 позичальник в будь-якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 07 лютого 2025 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5,3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 договору (а.с. 8-12).

Графіком погашення кредиту передбачено внесення позичальником щомісячних платежів в сумі 624,86 доларів США, тобто розстрочення платежів.

Згідно ч. 1 ст. 1054, ст. 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору цього ж дня було укладено два окремі договори поруки: №94926 між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 і №94927 між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_5 (далі договори поруки, а.с. 16-17).

Відповідно до п. 1.1, 3.1 договорів поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_6 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі як існуючих на момент укладення договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором.

Згідно з статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України встановлені правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, а саме: у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Одержання позичальником суми кредиту відповідачами не заперечувалося, а відтак не потребує доведення факт виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором.

Водночас в порушення умов договору ОСОБА_6 несвоєчасно виконувала свої зобовязання щодо погашення кредиту, у звязку з чим станом на 04.11.2008 року виникла заборгованість за кредитним договором на загальну суму 142736 грн. 32 коп., яка за розрахунками банку складається з суми заборгованості за кредитом 98599,54 грн.(12926,03 долара США), пені в сумі 43126,86 грн., неустойки в розмірі 500 грн., пені в розмірі 509,92 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 як поручителі відповідають за зобовязаннями ОСОБА_6 як солідарні боржники відповідно до статті 554 ЦК України.

Проте з таким висновком в частині солідарного стягнення суми заборгованості як з боржника, так і одночасно з обох поручителів не можна погодитися, так як суд першої інстанції неповно зясував обставини справи й неправильно застосував норми матеріального права.

Так, відповідно до частини 3 статті 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договорів поруки №94936 і №94927 кожен із поручителів окремо та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 17.12.2014 року по справі №6-185цс14, від 11.03.2015 року №6-35цс15, від 24.06.2015 року №6-255цс15.

Отже висновок суду першої інстанції про наявність безумовних підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, а саме стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджується з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Якщо зобов'язання забезпечується кількома поручителями, які надали поруку за різними договорами поруки, то останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. У такому випадку кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

Крім того, вирішуючи питання про те, чи повинен відповідач ОСОБА_3 солідарно відповідати разом з боржником ОСОБА_6 за зобовязаннями останньої, колегія суддів враховує, що звертаючись до суду банк не лише просив стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість по кредиту, а й заявив вимогу окремо до ОСОБА_3М, про стягнення пені за порушення термінів повернення кредиту в сумі 509,92 грн.

При цьому за змістом позовної заяви (а.с. 5)банк посилався на те, що на підставі п. 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених в вищеназваному кредитному договорі.

Саме в звязку з порушенням термінів повернення кредиту поручителю ОСОБА_3 нарахована пеня, відповідно до п. 1.3, 3.1 договору поруки №94927 від 09.02.2007 року в сумі 88,07 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту України за курсом склало 505,92 грн.

22.08.2007 року за №32/1-313-9-340 позивачем було направлено на фактичну адресу відповідачів цінними, рекомендованими листами з описами вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором від 09.02.2007 року №0, та її термінове виконання з моменту отримання даної вимоги.

Дані листи отримано відповідачами ОСОБА_6 23.08.2007 року, а ОСОБА_3 25.08.2007 року (а.с. 19).

Згідно з розрахунком банку (а.с. 29) саме з останньої дати 25.08.2007 року ОСОБА_3 нараховано пеню згідно предявленої вимоги про погашення заборгованості.

Оскільки існуюча заборгованість відповідачам на день подання заяви не була погашена, кредитор вважав термін повернення кредиту таким, що настав, а кредит обовязковим до повернення.

Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 11.1 розділу 11 кредитного договору передбачено, що відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили. що у випадку настання обставин визначених у п. п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього Договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги)Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи у разі неотримання Позичальника вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту Банку.

Отже законом і умовами укладеного між сторонами договору передбачено предявлення банком (повідомлення) вимоги про погашення заборгованості за договором, а в разі її непогашення настання терміну повного повернення кредиту раніше визначеного графіком терміну.

При цьому банк скористався своїм правом направивши позичальнику ОСОБА_6 і поручителю ОСОБА_3 відповідні вимоги, які їх отримали, проте заборгованість за твердженням банку так і не погасили. В звязку з цим банк почав нараховувати поручителю ОСОБА_3 пеню за несвоєчасне виконання вимоги про повернення заборгованості. Відтак термін дострокового повернення поручителем ОСОБА_3 кредиту, відсотків за користування ним настав на 32 день після отримання ним вимоги банку, а саме 26 вересня 2007 року, тоді як позивач звернувся до суду із вимогою про солідарне з боржником стягнення з нього заборгованості лише 12.11.2008 року, тобто через 1 рік 1 місяць і 17 днів.

Згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 10.09.2014 року №6-32цс14, від 21.01.2015 року №6-190цс14, від 07.09.2016 року №6-691цс16, від 14.09.2016 року №6-1451цс16.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи і відповідні їм норми закону уваги не звернув і прийшов до неправильного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з поручителя ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суді обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, є підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення апеляційним судом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Староміського районного суду м. Вінниці 12 грудня 2008 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №0 від 09.02.2007 року в розмірі 142736 грн. 32 коп. і судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_8
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_9 /підпис/ ОСОБА_10 ОСОБА_8