Справа № 463/6181/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/245/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Ванівського О.М., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

21 листопада 2014 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3, з врахуванням збільшених позовних вимог, прийнятих судом; про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП. Просить стягнути з відповідача 118 286,60 грн. збитків, які складаються з: витрат на правову допомогу в сумі 8 525,46 грн. витрат на ліки в сумі 9 761,14 грн., 100 000 грн.- моральної шкоди та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 серпня 2013 року о 16 годині 50 хвилин на вулиці 17 Вересня у с.Мельники Шацького району Волинської області відбулась дорожньо - транспортна пригода, під час якої зіткнулися керований ним (позивачем) мопед «Вайпер» та автомобіль «Шевроле Авео», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_3 Вважає, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є порушення відповідачем ОСОБА_4 дорожнього руху України, оскільки перед початком повороту ліворуч водій автомобіля не переконався, що це буде безпечним для інших учасників руху. В цій ДТП йому спричинено тілесні ушкодження у виді закритого багатовідламкового внутрішньосуглобового перелому проксимального метаепіфізу правої великогомілкової кістки зі зміщенням відламків, забою грудної клітки справа, забою та саден обличчя, голови, забійної рани тімяної ділянки голови зліва, правого плеча. Внаслідок отриманих травм йому спричинено майнову шкоду, яка складається з витрат на лікування в сумі 9 761,14, грн., та моральну шкоду яка полягає у стражданнях через фізичний біль, перенесені операції, тривале лікування та реабілітацію, вимушених змінах в житті, втрачених життєвих звязках.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 26 квітня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з відповідача в користь позивача 9 761,14 грн. майнової шкоди, 5 000 грн. моральної шкоди, 3 000 грн. витрат на правову допомогу. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом не враховано обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що в його діях не встановлено порушень ОСОБА_4 дорожнього руху, які б знаходились в прямому причинно-наслідковому звязку із ДТП. Вказує, що ушкодження середньої тяжкості у позивача настали через порушення ним (позивачем) ОСОБА_4 дорожнього руху.

Належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не зявився.

Позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, оглянувши матеріали кримінального провадження № 0000222; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 12 серпня 2013 року о 16 годині 50 хвилин на вулиці 17 Вересня у с.Мельники Шацького району Волинської області відбулося зіткнення мотоцикла «Вайпер-125» без реєстраційного номера під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Шевроле Авео» під керуванням ОСОБА_3 В результаті ДТП водій мотоцикла ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Транспортні засоби отримали технічні ушкодження.

13 серпня 2013 року слідчим СВ Шацького РВУ МВСУ у Волинській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000222. Процесуальні рішення в межах цього провадження приймалися неодноразово. Останньою постановою слідчого СВ Шацького відділення поліції Любомильського ВП ГУНП у Волинській області від 14 грудня 2015 року, яка є чинною, кримінальне провадження № 0000222 закрито у звязку з відсутністю кримінального правопорушення. Вказана постанова обґрунтовується незмінними поясненнями водія автомобіля ОСОБА_3, що перед початком повороту наліво він увімкнув покажчик лівого повороту, керований ним автомобіль він перемістив у крайню частину своєї смуги руху і, переконавшись, що маневр повороту буде безпечним, приступив до його виконання. Коли керований ним автомобіль передніми колесами знаходився на ґрунтовій дорозі, на яку він повертав, відбулося зіткнення з мотоциклом. Такі пояснення водія автомобіля підтвердили допитані в якості свідків сторонні очевидці ДТП ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які ствердили, що під час завершення автомобілем повороту, мотоцикл, який рухався на великій на великій швидкості, зіштовхнувся з автомобілем; водій мотоцикла перед ДТП їхав стоячи. Позивач ОСОБА_2 свої пояснення щодо дорожньої обстановки, яка склалася перед ДТП, змінював. З медичної документації Шацької районної лікарні вбачається, що в час ДТП він перебував в стані алкогольного спяніння. Згідно висновку експертизи № 154 від 5 жовтня 2013 року, поведеної в межах кримінального провадження, водій мотоцикла «Вайпер-125» мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Шевроле Авео» при умові виконання п.13.1 ОСОБА_4 дорожнього руху. На підставі аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності слідчим зроблено висновок про наявність у діях водія ОСОБА_2 порушень п.2.9 а) та 13.1 ОСОБА_4 дорожнього руху, що стало причиною ДТП. Посвідчення водія за категорією «А» ОСОБА_8 не видавалося, чого він не заперечує. Тобто він не мав права керувати мотоциклом.

Відповідно до ст. 22, ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у звязку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі.

Вирішуючи спори, повязані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини (стаття 1188 ЦК України). Отже, за цих обставин обовязок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону.

Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Таким чином, правила щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1188 ЦК України, згідно ч. 1 якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З урахуванням приписів зазначеної правової норми, суд у встановленому законом порядку на підставі відповідних доказів повинен був дослідити обставини щодо наявності вини відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 до адміністративної чи кримінальної відповідальності по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12 серпня 2013 року, не притягувався, чого не заперечують сторони.

Разом з тим, суд першої інстанції вибірково взяв до уваги як належні та допустимі докази вини відповідача у ДТП протокол допиту свідка ОСОБА_2 (позивача у справі) та висновок проведеної в межах кримінального провадження експертизи в частині, що водій ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до п.10.1 та 10.4 ОСОБА_4 дорожнього руху; хоч зазначений висновок не містить відомостей про те, що причиною ДТП з технічної точки зору стало порушення зазначених вимог ОСОБА_4 водієм автомобіля «Шевроле Авео». Інші докази у справі цього також не підтверджують.

Частково прийнявши висновок експертизи, суд першої інстанції не виконав вимог ст.ст. 10,57-61 ЦПК України та ст. 143 цього Кодексу, згідно якої для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу.

З матеріалів справи не вбачається встановлення обставин, які є підставою для визначення вини відповідача ОСОБА_3 і причинно-наслідкового звязку між його діями та збитками. Тому питання щодо вини конкретного учасника ДТП повинно вирішуватися за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів цивільної справи.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, що посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому правило презумпції невинуватості одержує пряме втілення в нормах інших галузей права, зокрема щодо адміністративної відповідальності за порушення ОСОБА_4 дорожнього руху. Отже, особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

При визначенні міри вини кожного із водіїв судом не врахована позиція, висловлена Верховним Судом України у п.3,4 постанови № 6 Пленуму від 27 березня 1992 року, що міра відповідальності за шкоду, заподіяну при взаємодії джерел підвищеної небезпеки, при наявності вини обох володільців визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Таким чином, розглядаючи даний спір та ухвалюючи рішення у справі, суд не звернув уваги та не надав належної правової оцінки тим обставинам, що шкода, заподіяна внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки і питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому, повинно вирішуватися з урахуванням шкоди, спричиненої в результаті взаємодії джерел підвищеної небезпеки. Для визначення межі відповідальності та розміру збитків, які підлягають відшкодуванню, суду належить встановити наявність та форму вини водіїв транспортних засобів, причетних до ДТП, обставини скоєного ДТП, а у випадку недостатності у суду спеціальних знань, суд не позбавлений права призначити автотехнічну експертизу.

Для забезпечення всебічного і повного зясування обставин справи, засад змагальності сторін, за приписами ст. 10 ЦПК України апеляційний суд розяснив позивачеві його права, обовязки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на призначення експертиз. Позивач не виявив бажання скористатися такими правами.

Колегія суддів при вирішенні спору виходить з доказів, що надані сторонами.

Докази, які б достовірно підтверджували вину водія ОСОБА_3 у порушенні ОСОБА_4 дорожнього руху, що стало причиною ДТП, у матеріалах справи відсутні. Вина відповідача по скоєнню ДТП не була доведена в законному порядку, а отже вина є відсутня.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду, яке ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, не можна визнати законним й обґрунтованим. Відтак, це рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача в користь позивача. В користь відповідача підлягає стягненню з позивача судовий збір в розмірі 657,37 грн., який був сплачений при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.88, 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 26 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову про стягнення в користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 118 286,60 грн. збитків, які складаються з: витрат на правову допомогу в сумі 8 525,46 грн., витрат на ліки в сумі 9 761,14 грн., 100 000 грн. моральної шкоди та судових витрат, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 657,37 судового збору, сплаченого відповідачем при подачі апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: