РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2017

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої - судді Логінової С.М.,

при секретарі - Ленчицькій А.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_1.

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

за участю представника відповідачів - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1980 року проживає та зареєстрований у будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Означений будинок у 1980 р. був придбаний сім'єю ОСОБА_1

15 вересня 1988 року рішенням виконкому Хмельницької районної ради народних депутатів № 115 на вказаний будинок було видано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_4. На той час у АДРЕСА_1 проживав і позивач, що підтверджується виписками з погосподарських книг.

На теперішній час крім ОСОБА_1 в будинку проживають також ОСОБА_4 (мати), ОСОБА_6 (батько). Нещодавно у будинку був зареєстрований ОСОБА_5.

У березні 2016 року ОСОБА_1 стало відомо про відчуження ОСОБА_4 будинку, в якому він постійно проживає близько 25 років, на користь третьої особи - ОСОБА_5 шляхом укладення договору дарування житлового будинку від 25.12.2015 року. Останній почав здійснювати незаконні дії щодо приватизації земельної ділянки на своє ім'я, яка на сьогоднішній день є не приватизованою та на яку ОСОБА_1 має законне право.

Позивач посилається на те, що він іншого житла, земельної ділянки немає, а на АДРЕСА_1 він має право, тому вважає його права порушені, договір дарування означеного житлового будинку має бути визнаний недійсним.

ОСОБА_1 посилається на те, що у договорі дарування, а саме п. 1.4 міститься положення про те, що житловий будинок від прав третіх осіб вільний, хоча фактично це не відповідає дійсності. ОСОБА_1, як особа, що зареєстрована в означеному будинку понад 25 років, ще до видачі свідоцтва його матері про право власності на таке житло, мав повне право на нього.

У зв'язку з тим, що земельна ділянка неприватизована, і відсутні документи, які б посвідчували право користування цією земельною ділянкою, то відповідно право на неї не може перейти разом з переходом права власності на житловий будинок, який розташований на такій земельній ділянці.

Позивач посилається на те, що означений пункт договору не відповідає положенню закону, а тому договір дарування укладений без дотримання обов'язкової істотної умови, визначеної Земельним кодексом України.

ОСОБА_1 просить визнати договір дарування житлового будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 25.12.2015 року недійсним в частині, яка належить ОСОБА_1

У судовому засіданні позивач та його представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити, вказавши що ОСОБА_1 набув право власності на означений житловий будинок за набувальною давністю, тому його права, як співвласника порушені.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнала, вказавши, що підстави для задоволенню позову відсутні, просила відмовити у задоволенні позову через його безпідставність.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів , їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 15 вересня 1988 року рішенням виконкому Хмельницької районної ради народних депутатів № 115 на житловий будинок АДРЕСА_1 було видано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_4. Означений житловий будинок 26 березня 1980 року на підставі договору купівлі - продажу придбало подружжя ОСОБА_4, куди поселились ОСОБА_4, ОСОБА_6 на неповнолітні діти, у тому числі і позивач, що підтверджується виписками з погосподарської книги.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ї Української РСР 1963 року (чинний на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу , є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Судом встановлено, що 25 грудня 2015 року ОСОБА_4 за письмовою згодою чоловіка - ОСОБА_6 уклала договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 онуку - ОСОБА_5

Відповідно до довідки Пироговецької сільської ради від 24.12.2015 року в означеному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Відповідно до довідки комісії Пироговецької сільської ради від 15.08.2016 р. ОСОБА_1 з 2004 року постійно не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що підстави для визнання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутні.

Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, як співвласник означеного житлового будинку, за згодою чоловіка, яка нотаріально посвідчена, подарувала означений житловий будинок, тобто розпорядилась ним, не порушуючи права ОСОБА_1, як наймача.

Положення ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасником правочину.

Суд приходить до висновку про те, що права позивача не підлягають захисту.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ї Української РСР 1963 року, ст. ст. 1-3, 65 Сімейного Кодексу України, суд

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

На рішення через суду першої інстанції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особою, без участі якої проголошено рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Логінова С.М.