РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.

за участю секретаря Давіденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся у суд з позовом до відповідачів, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості. Після збільшення позовних вимог, прийнятих судом, остаточно просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за договором позики в сумі 3619627,83 грн., проценти від неповернутої суми позики в розмірі 2117581,45 грн., 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в сумі 376045 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 20.10.2011 р. він надав ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 135000 дол. США на 2 роки, для розвитку спільного з дружиною ОСОБА_3 сімейного бізнесу, про що ОСОБА_2 власноруч написав у нього вдома розписку. До теперішнього часу гроші відповідач позивачу не повернув, незважаючи на його неодноразові звернення, тому позивач був вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

У судовому засіданні позивач додатково вказав, що грошові кошти, взяті в борг ОСОБА_2 використав для придбання нежитлових приміщень по АДРЕСА_1.

Відповідача - ОСОБА_2, у судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до положень ЦПК .

Співвідповідач - ОСОБА_3, через свого уповноваженого представника проти позову заперечувала, зазначаючи, що позивачем не доведено надання позики в сумі 135000 дол.США, не дотримана письмова форма договору Також про факт взяття її чоловіком у позивача в борг коштів (якщо таке і мало місце) вона не знала, кошти в інтересах сім'ї не використовувались, спільного бізнесу у них з чоловіком не має, нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 придбані за запозичені кошти у іншої особи..

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи 20.10.2011 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав, а ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 135000 дол.США , що складає в еквіваленті ( 1 мільйон вісімдесят тисяч грн.

На підтвердження укладання договору позики та отримання коштів ОСОБА_2 написана розписка, оригінал розписки, який міститься в матеріалах іншої цивільної справи №638/17017/14-ц, оглянутий судом у судовому засіданні. За вказаною розпискою ОСОБА_2 20.10.2011р. взяв у борг у позивача суму 135 тисяч доларів США, що складає в еквіваленті 1 мільйон вісімдесят тисяч грн. Гроші взяв для сімейного бізнесу строком на два роки, борг зобов'язався повернути вчасно. Розписка написана власноручно, вірно без тиску на нього та його сім'ю ( т.1 а.с. 5).

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів в розмірі 135000 дол. США , із зобов'язанням повернення через два роки. Враховуючи дату написання розписки, повернути кошти ОСОБА_2 зобов'язався 20.10.2012р. Наявність оригіналу розписки та відсутності доказів повернення коштів, свідчать, що ОСОБА_2 ні в строк передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернуті, тому позовні вимоги в частині розміру заборгованості за договором позики є доведеними.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) (правова позиці ВСУ у справі № 6-79 цс 14).

Таким чином, борг в розмірі 135000 дол.США підлягає стягненню у гривні, за курсом валюти станом на 18.04.2017р., враховуючи межі заявлених вимог.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання. (правова позиція ВСУ від 7 вересня 2016р. у справі за № 6-1412цс16).

Враховуючи не повернення ОСОБА_2 позивачу суми позики, відсутність в договорі встановлених процентів від суми позики, підлягають стягненню на користь позивача проценти на рівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.11.2013р. по 18.04.2017р. в сумі 2117581,45 грн., та 3% річних передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 01.11.2013р. по 18.04.2017р. в сумі 376045 грн. (враховуючи межі заявлених вимог).

Стосовно солідарного стягнення заборгованості з відповідачів, суд зазначає наступне.

Як зазначено позивачем та не оспорюється відповідачами, на час укладання договору позики відповідачі перебували у шлюбі.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

В розписці про отримання позики ОСОБА_2 вказано, що кошти він взяв на ведення сімейного бізнесу.

Письмова згода ОСОБА_3 на укладання договору позики відсутня, при цьому сама ОСОБА_3 у судовому засіданні, через свого уповноваженого представника та у поданих запереченнях, зазначала, що про отримання грошових коштів чоловіком за договором позики не знала, ніякого сімейного бізнесу у неї з чоловіком не має, кошти (якщо і взяті) використані не в інтересах сім'ї.

За позицією позивача на грошові кошти, надані ним у позику, відповідачі придбали нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1.

Однак, вказані обставини спростовуються рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.05.2015р. у справі №619/1642/15-ц, відповідно до якого судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26.12.2011р. був укладений договір позики за цільовим призначенням - придбання нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 . Кошти надані, використані за цільовим призначенням - нерухоме майно придбано, однак позика не повернута, внаслідок чого стягнута заборгованість у судовому порядку.

Суд зазначає, що по даній справі ВССУ скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції зазначив, що судами не з'ясовано чи дійсно грошові кошти, отримані ОСОБА_2 були витрачені в інтересах сім'ї та чи надавала ОСОБА_3 письмову згоду на укладення договору позики.

За ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судом на виконання ухвали ВССУ з'ясовувались вказані питання, однак доказів того, що отримані ОСОБА_2 кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім'ї та надання ОСОБА_3 письмової згоду на укладення договору позики - суду не надано. При новому розгляді справи позивачем нових доказів в підтвердження заявлених вимог суду не надано.

Таким чином, підстави для стягнення боргу за договором позики із ОСОБА_3 - відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 205, 209, 212, 215 ЦПК України, -

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 3 619 627 грн. 83 коп., процентів від суми позики в сумі 2 117 581 грн. 45 коп. та 3% річних в сумі 376 045 грн.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги.

Суддя Бородіна Н.М.