Провадження № 2/127/248/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що 5 квітня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого останній отримав в позику 200 000 грн., строком до 1 вересня 2012 року. Однак, ОСОБА_4 не виконав взяті на себе зобов'язання.

Також позивач зазначає, що 31 травня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис для погашення заборгованості за вищенаведеним договором позики. Даний виконавчий напис було направлено для виконання до Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ. Однак, постановою ДВС від 17.12.2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачу з підстав відсутності майна у боржника. В зв'язку з цим, позивач повторно направив виконавчий напис для виконання до виконавчої служби, де відкрито виконавче провадження.

На даний час відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, прострочив виконання грошового зобов'язання та безпідставно утримує кошти ОСОБА_3, що призвело до їх знецінення через інфляційні процеси.

Позивач зазначає, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання договору позики, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на вищевикладене, та враховуючи не виконання боржником взятих на себе грошових зобов'язань, ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь 3% річних у розмірі 18 016,44 грн. та інфляційні втрати у розмірі 176 730,91 грн., а також понесені нею судові витрати.

Під час рогляду справи по суті представником позивача ОСОБА_6 було подано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог. Зі змісту даної заяви вбачається, що відповідачем було частково сплачений борг, а саме в розмірі 26 350 грн., тому розмір заборгованості становить 173 650,00 грн. А тому просить зменшити розмір позовних вимог та просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3% річних у розмірі 17 583,85 грн. та інфляційні втрати у розмірі 176 900, 87 грн., а також понесені ним судові витрати.

Згодом представником позивача ОСОБА_1 було подано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в зв'язку з поверненням позивачу 5 000 грн. В результаті цього, представник позивача просила зменшити розмір заборгованості та викласти позовні вимоги в наступній редакції:

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних у розмірі 17 583,34 грн. та інфляційні втрати у розмірі 176 905,87 грн.;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.

Також, згодом представником позивача ОСОБА_1 було подано суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої вона просила:

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних у розмірі 16 065,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 164 197,67 грн.;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.

Під час закінчення розгляду справ по суті представником відповідача ОСОБА_2 було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Ухвалою суду від 10 січня 2017 року клопотання представника ПАТ КБ «Приват Банк» було задоволено та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов разом з заявами про зменшення розміру позовних вимог підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не застосовувати строк позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволені позову.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право або відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 5 квітня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 6). Даний договір був зареєстрований в реєстрі за №2876.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 200 000 грн. строком до 1 вересня 2012 року, без нарахування процентів.

Пунктом 5 вищевказаного договору визначено, що в разі несвоєчасного повернення суми боргу позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення згідно ст. 625 ЦК України, а також 1% за кожен день прострочення від зазначеної в цьому договорі суми позики.

Слід зазначити, що в зв'язку з не виконанням боргових зобов'язань, 31 травня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис.

Згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 запропоновано звернути стягнення з майна, належного ОСОБА_4, для погашення заборгованості по договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 05 квітня 2011 року, за реєстром № 2876, строк за який проводиться стягнення з 01 вересня 2012 року по 31 травня 2013 року, суму позики 200 000 грн., на користь ОСОБА_3 (а.с. 7). Даний виконавчий напис був звернутий до примусового виконання в органи ДВС.

Однак, постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького мського управління юстиціїі ОСОБА_8 було винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого напису № 3922, виданого 31.05.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в сумі 200 000 грн. Причиною повернення стало відсутність майна в боржника, на яке можна було б звернути стягнення (а.с. 8).

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 було повторно подано виконавчий напис № 3922 до виконання. Так, виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 3922, виданого 31.05.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, було відкрите, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.07.2016 року ВП № 51623327 (а.с. 9).

З пояснень наданих в судовому засіданні представника позивача, суд вбачає, що суму позики відповідачем частково повернуто шляхом сплати періодичних платежів. Даний факт також не заперечувався в судовому засіданні представником відповдача. Таким чином, розмір неповернутої суми позики становить 158 650 грн.

Ухвалою суду від 19 травня 2017 року провадження в даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі № 127/4746/17 за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року по справі № 127/4746/17 в задоволенні позову ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відмовлено (а.с. 159). Ухвалою апеляційного суду Ввнницької області від 16 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року повернуто апелянту (а.с. 163). Отже, рішення суду по справі № 127/4746/17 набрало законної сили.

Як зазначалось раніше, представником відповідача ОСОБА_2 було подано письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 203).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Слід зазначити, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (п. 3 ст. 267 ЦК України).

Виходячи з вищенаведеного суд вважає, що заява представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, задоволенню не підлягає.

Слід наголосити, що аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України по справі № 6-101цс12.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України по справі № 6-68цс15, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність відповідно до ч.1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Згідно правової позиції Верховний Суд України у справі №3-1522гс16, висловленій в постанові від 26.04.2017 року, правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Отже, внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.

Суд звертає увагу, що зобовязання наразі не припинене так, як вся сума позики ОСОБА_3 досі не повернута.

З розрахунку 3% річних та індексу інфляції, виконаного представником позивача, суд вбачає, що розрахунок даних сум здійснювався за період з 17.08.2013 року по 31.12.2016 рік, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не порушений, тому представнику відповідача ОСОБА_2 слід відмовити в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 1 статті 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Положеннями ч. 2 ст. 214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 200 000,00 грн.

За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 обгрунтовані та підлягають задоволенню як доведені, оскільки нею на підтвердження договору позики надано договір позики, засвідчений нотаріально. Крім того, факт укладення спірного договору та отримання коштів в розмірі 200 000,00 грн., відповідачем та його представником не заперечується.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК Ураїни порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Ст. 611 ЦК Ураїни, визначає, що у разі порушення зобов'язанння настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 досі не виконав умови договору позики, зокрема не повернув суму позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК Ураїнив, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, зокрема, суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу і три проценти річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання в силу прямої дії ч.2 ст.625 ЦК України.

А тому, враховуючи, що станом на 20.09.2017 року відповідач не повернув позивачу всю суму боргу за договором позики від 05.04.2011 року, можна стверджувати, що з 17.08.2013 року по 31.12.2016 року боржник продовжує користуватись належними позивачу грошовими коштами, а відтак має сплати три відсотки річних та інфляційні відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з методикою розрахунку 3% річних та інфляційних втрат за договорами позики (а.с. 198-200), та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача кошти за договором позики, а саме: 16 065 грн. 00 коп. 3% річних та 164 197 грн. 67 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1 802 грн. 63 коп., що підтверджено документально (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 19, 256, 267, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3 16 065 (шістнадцять тисяч шістдесят пять) грн. 00 коп. 3% річних та 164 197 (сто шістдесят чотири тисячі сто девяносто сім) грн. 67 коп. інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 802 (тисяча вісімсот дві) грн. 63 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, у відсутність яких воно ухвалене, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: