Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ПАТ «Рівнетурист» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку .

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "Рівнетурист" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 1148,00 грн. та 18024 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішення питання про розподіл судових витрат.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлено з порушенням норм матеріального права, судом не враховано що вини підприємства у невиплаті заробітної плати немає, а також не враховано правову позицію Верховного Суду України щодо застосування принципу співмірності. Крім того, про порушення свого права позивач знав з 2001 року, проте із вимогою про виплату заробітної плати не звертався.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в повному обємі суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Проте повністю з таки висновком суду погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року встановлено факт невиплати позивачу всіх сум належних йому при звільненні та стягнуто з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 29 травня 2001 року в сумі 1148,00 грн..

Рішення суду в цій частині не оскаржене а тому апеляційним судом не перевіряється.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 22 листопада 1990 року та працював на посаді машиніста автокрана. Станом на 29 травня 2001 року АТП «Турист», правонаступником якого є відповідач, ОСОБА_1 не було виплачено заробітну плату в сумі 1148,00 грн.

Наказом №12к від 15.06.2001 року позивача було переведено на посаду сторожа АТП «Турист» та звільнено з цієї посади 01 грудня 2001 року.

В судовому засіданні сторони визнали, що в день звільнення з роботи всі належні йому виплати були виплачені частково, та не було виплачено заборгованість по заробітній платі яка мала місце станом на 29.05.2001 року в сумі 1148, 89 грн.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, судом першої інстанції та Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не отримано повного розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач із вимогами позивача не погодився і проти них заперечував.

Наведене свідчить про те, що між сторонами виник спір.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24.12.99 N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці").

Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує істотність та розмір недоплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право (1148,00 грн.), порівняно із сумою 18024 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку він претендує, а також те, що з грудня 2001 року, обставини за яких було виявлено наявність заборгованості відповідачем, те що позивач жодного разу не звертався до відповідача про виплату заборгованості та будь-яких поважних причин, що перешкоджали йому звернутися до відповідача чи суду за захистом свого права, не навів.

Крім цього, суд враховує, що з 10 січня 2002 року по 04 січня 2003 року позивач отримував допомогу по безробіттю, а з 04 лютого 2003 року по 13.09.2007 року заробітну плату, що не заперечує позивач (а.с.70).

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2001 року по день постановлення рішення зменшити до 1150 грн.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку постановлено з порушенням норм матеріального права воно підлягає зміні з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309,316 ЦПК України, ст.ст.116,117 КЗпП України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Рівнетурист» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року змінити, зменшивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18024 грн. до 1150 грн. ( одна тисяча сто пятдесят грн.)

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий :

Судді :