АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1669/17 Справа № 201/5085/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Дніпро

19 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист авторських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача, який було уточнено, про захист авторських прав та стягнення грошових коштів у розмірі 16 000 грн. та судові витрати /а.с.4-7,60-63/.

В обґрунтування свого позову посилалась на те, що в січні 2016 року у магазині «Багетні Рами», що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Героїв Сталінграду, 31Д, у торговому центрі «Ельдорадо», де господарську діяльність здійснює відповідач, було здійснено продаж магніту сувенірного, на якому зображено твір образотворчого мистецтва картина, на яку позивач має авторські права. У звязку із тим, що ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на розповсюдження в роздрібній мережі магнитів із зображенням зазначеного твору, просить суд захистити свої авторські права, порушені шляхом піратства.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року заявлені позовні вимоги задоволено. Захищено авторські права ОСОБА_3 порушені шляхом розповсюдження контрафактного товару фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 при реалізації 13 січня 2016 року контрафактного товару магнітного сувеніру, в якому було використано твір під назвою «Хор шимени Веревки…» від 2009 року та стягнуто з відповідача на користь позивача суму компенсації у розмірі 16 000,00 грн. Вирішено питання судових витрат /а.с.92-95/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про його скасування /а.с.101-112/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

За змістом положень ст. 440 ЦК України і ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.

Статтею 445 ЦК України передбачено право автора на плату за використання його твору, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншим законом.

Судом встановлено, що у 2009 році ОСОБА_3 своєю творчою працею створила твір образотворчого мистецтва, а саме картину під назвою «Хор имени Веревки», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № 54868 «Збірка творів образотворчого мистецтва «Каталог робіт художниці ОСОБА_3 за 2009 рік», рішенням про реєстрацію цього авторського права, підписом позивача у нижньому лівому куті твору, а також збіркою творів образотворчого мистецтва 2009 року, у якому міститься твір «Хор шимени Веревки…», афідевіт-заявою, каталогом робіт художниці Є.Г. за 2009 рік /а.с.14,15, 41-44/.

13 січня 2016 року у магазині «Багетні Рами», що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Героїв Сталінграду, 31Д, у торговому центрі «Ельдорадо», де господарську діяльність здійснює ФОП ОСОБА_2, зафіксовано факт публічного показу та розповсюдження товару магніту сувенірного, на якому без дозволу позивача відтворено один із творів образотворчого мистецтва ОСОБА_3 під назвою «Хор имени веревки…».

Реалізація товару підтверджується товарним чеком від 13 січня 2016 року, на якому міститься печатка саме відповідача, і самим магнітом, який був придбаний цього дня, фотокопія якого долучена до матеріалів справи /а.с.12, 45/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції керувався вимогами Закону України «Про авторське право та суміжні права» та виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що позивачем не доведено наявність у неї авторських прав на твір картину «Хор шимени Веревки…», оскільки свідоцтво № 54868 не містять даних про факт і дату оприлюднення творів і форму їх вираження (зображення творів), а зазначення на наявних в матеріалах справи зображеннях підпису та року створення є недостатнім, так як не надано доказів на підтвердження приналежності підпису на картинках саме позивачу.

Колегія вважає ці ствердження апелянтів необґрунтованими, оскільки вони суперечать як положенням законів, так і наявним у справі доказам.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір.

Згідно ч. 1 ст. 437 ЦК України, ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення.

Моментом створення твору слід вважати надання твору такої обєктивної форми, яка придатна для сприйняття твору іншими особами, і його відтворення. Авторське право поширюється як на оприлюднені, так і на неоприлюднені твори. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Але за бажанням автора може бути здійснена державна реєстрація його авторського права на твір, про що видається відповідне свідоцтво.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» за відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Аналогічні положення містяться в ч. 1 статті 435 ЦК України.

Отже, з аналізу змісту вказаних норм слідує, що авторське право на твір образотворчого мистецтва виникає з моменту створення картини.

Надане позивачем до матеріалів справи зображення з відтворенням картини «Хор шимени Веревки…» містить відповідні реквізити, які вказують на авторство ОСОБА_3, як то: характерний особистий їх підпис позивачем у лівому куті, який вже є впізнаваємим для загалу, рік створення в правому куті та назва твору посередині з нижнього краю картини. Крім того, сам зміст і характер малюнків вказує на фірмовий стиль ОСОБА_3 як художника.

За таких обставин, вже вказані ознаки самі по собі презюмують авторство ОСОБА_3 на вказані зображення. Та наявність свідоцтв про авторство ОСОБА_3 на твори, створені протягом 2008 та 2009 років, серед яких є спірне зображення, вказує на безспірність її авторства, що робить неспроможним ствердження відповідача про недоведеність авторства позивача щодо твір «Хор шимени Веревки…».

Натомість, заперечуючи авторство позивача на ці твори, відповідач доказів про зворотнє не надала, а також не зазначила, хто, на її думку, є автором цих творів, якщо не ОСОБА_3

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не доведено факт наявності причинно-наслідкового звязку між діями сторін, а також виникнення збитків відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Згідно п.42 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04 червня 2010 року №5, при вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав.

Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК України, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50.000 мінімальних заробітних плат (пункт «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі.

У матеріалах справи містяться копії образотворчого твору; копія офіційного каталогу автора; товарний чек, виданий в магазині, який містить ідентифікуючі дані відповідача, що підтверджує причинний зв'язок між діями відповідача щодо розповсюдження контрафактних примірників творів без відповідного дозволу та, як наслідок, порушенням майнових прав автора ОСОБА_3

Враховуючи, що у спірних правовідносинах встановлено презумпцію винного завдання шкоди, саме на відповідача покладається тягар доказування того, що ним не було порушено Закон України «Про авторське право і суміжні права».

Доводи апеляційної скарги щодо порушенням судом першої інстанції норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_5