18.09.2017 227/2006/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кошля А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2017 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ПАТ «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу», в якому просить стягнути з відповідача одноразову допомогу при звільненні на пенсію у сумі 34500,00 гривень та моральну шкоду в сумі 25000,00 гривень на користь ОСОБА_5.

В обґрунтування позову зазначає, що позивач ОСОБА_5 з 11.08.1992 року працював на посаді електрослюсаря підземного з цілим робочим днем під землею. 15.03.2017 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію, проте не виплачено вихідну допомогу при звільнені. Стаж роботи позивача у вугільній галузі складає 25 років, таким чином він має право на виплату компенсації у вигляді трьох середньомісячних заробітних плат, відповідно до довідки про розмір заробітної плати за останні два місяці складає 11500 грн. 00 коп., таким чином середній місячний заробіток складає 11500,00 грн. (11500,00*3= 34500,00грн.). Також невиплатою компенсації позивачу завдано значних моральних страждань, які він оцінює в 25000,00 грн., дана сума буде достатньою для відновлення його емоційного стану та зменшить його душевні переживання.

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні свій позов підтримав, просив суд його задовольнити повністю. Також просив долучити до матеріалів справи надані документи.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позову, надав письмові заперечення.

Вислухавши пояснення позивача, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу», що підтверджується копією трудової книжки БТ-ІІ № 1662865, яка долучена до матеріалів справи.

Також з цієї копії трудової книжки вбачається, що наказом № 9142 від 15.03.2017 року ОСОБА_5 було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗПП України у звязку з виходом на пенсію.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу(переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Враховуючи, що одноразова допомога при звільненні за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, тому на неї не поширюються вимоги ст.43 Закону України «Гірничого Закону України», ст.97 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці».

Отже оскільки КЗпП України не передбачена обовязкова виплата вихідної допомоги при звільнені особам, трудовий договір з якими розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України, вихідна допомога є необовязковою виплатою, такою, що здійснюється на підставі колективного договору.

Ст. 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за невиплату усіх належних тобто обовязкових виплат працівнику при звільненні. Оскільки в даному випадку вихідна допомога не була обовязковою виплатою, то відповідно немає вини роботодавця у затримці її виплати. Отже відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні.

Вказана вихідна допомога поширюється на п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. (з доповненнями та змінами), працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на Підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків.

Згідно трудової книжки БТ-ІІ № 1662865, позивач має трудовий стаж у вугільній галузі понад 20 років.

При визначенні розміру вихідної допомоги суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата для виплати вихідної допомоги обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують звільненню працівника. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Ухвалою суду від 03.08.2017 року було витребувано від ПАТ «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу» докази про те, чи виплачувалась ОСОБА_1 при звільнені одноразова допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, але на вимогу суду інформація не була надана.

Взявши до уваги індивідуальні відомості Пенсійного фонду України (форма ОК-5) та надані позивачем розрахункові листи по табельному номеру, суд погоджується з доводами позивача та наведеними розрахунками суми вихідної допомоги, яка складає: 11500,00 грн. (розмір заробітної плати за останні два місяці)* 3 місяці = 34500,00 гривень.

Таким чином позовна вимога про стягнення вихідної допомоги при звільнення у зазначеному у позові розмірі підлягає задоволенню.

Крім того, підлягають частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до пункту 9 вказаної вище Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11. 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Заперечення представника відповідача щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, однак заслуговують на увагу доводи з приводу розміру спричиненої моральної шкоди.

Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 2500,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 5,10,209 213-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу при звільненні у розмірі 34500,00 грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ДТЕК ОСОБА_3 «Донбасу» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 2500,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 223 ЦПК України та може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 18.09. 2017 року.

Суддя А.О. Кошля

13.09.2017