АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 654/2688/16-ц Головуючий в І інстанції Сіянко В.М. Номер провадження 22-ц/791/46/17 Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПузанової Л.В.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Фурман Т.Г.,
секретарМирненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5, діючої в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Маршалова Марина Володимирівна, орган опіки та піклування Голопристанської міської ради Херсонської області, про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_5, діючи в інтересах малолітнього ОСОБА_6, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що 28 жовтня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 Херсонської області на забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, укладеним з АКІБ «УкрСиббанк» 30 листопада 2007 року.

Посилаючись на те, що укладений договір іпотеки не відповідає вимогам закону та порушує майнові права її малолітнього сина - ОСОБА_6, оскільки на момент укладення цього договору син був зареєстрований та проживав у спірному будинку, який є єдиним місцем його проживання, а також на відсутність згоди органу опіки та піклування на вчинення цього правочину та позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням, позивачка просила суд визнати недійсним договір іпотеки укладений між ОСОБА_7 та АКІБ «УкрСиббанк» 28 жовтня 2009 року.

Рішенням суду від 09 вересня 2016 року позов задоволено.

В апеляційний скарзі Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема на те, що суд неповно дослідив обставини щодо порушення прав та законних інтересів малолітньої дитини на час укладення спірного договору, і щодо законності підстав для визнання такого договору недійсним.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 її доводи не визнала, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що на момент укладення спірного договору іпотеки у житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживала і проживає малолітня дитина - ОСОБА_6, 2005 року народження, тому для передачі будинку в іпотеку та укладення відповідного правочину необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, що зроблено не було.

Проте погодитись із таким висновком неможливо, оскільки суд зробив його, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Так, судом встановлено, що 28 жовтня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 на забезпечення виконання укладених між тими ж сторонами 30 листопада 2007 року кредитного договору та додаткової угоди до нього від 30 січня 2009 року, укладено договір іпотеки, предметом якого був житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1.

Зазначений договір іпотеки посвідчений нотаріально. При укладенні договору іпотеки ОСОБА_5 як дружина позичальника та власника переданого в іпотеку майна надала письмову згоду на укладення договору іпотеки, а ОСОБА_7 подав нотаріусу письмову заяву, якою підтвердив той факт, що будь-які діти, які б мали право власності або користування переданим в іпотеку житловим приміщенням, відсутні.

У підтвердження наведеного факту нотаріусу надана довідка, видана виконкомом Голопристанської міської ради Херсонської області 28.10.2009 року за №3635, із якої вбачається, що в АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований згідно будинкової книги /а.с. 21-22,28,29/.

Позивачка стверджує, що на момент укладення договору іпотеки в житловому будинку, що є предметом іпотеки, проживав і зараз проживає їхній із ОСОБА_7 малолітній син - ОСОБА_6.

Даний факт позивачка доводить домовою книгою для реєстрації громадян, які проживають в будинку за наведеною вище адресою і вважає його таким, що свідчить про порушення прав дитини, яка не забезпечена будь-яким іншим житлом, та у разі реалізації будинку в порядку примусового виконання боргових зобов'язань за кредитним договором буде позбавлена можливості користуватися житлом по АДРЕСА_1.

Правовою підставою для визнання договору іпотеки недійсним позивачка зазначила відсутність обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 CK України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 CK України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначена правова позиція щодо застосування ст.177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» наведена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року (справа №6-930цс-16), яка відповідно до ст.ст. 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що з укладенням договору іпотеки не відбулося зменшення чи обмеження прав дитини на користування житлом та зважаючи, що батьки малолітнього ОСОБА_6 надали нотаріусу при посвідченні угоди неправдиву інформацію про відсутність прав сина на майно, що передавалося в іпотеку, а банк як іпотекодержатель не був поставлений до відома про ніби-то існуючі обмеження щодо прав іпотекодавців, колегія суддів вважає, що висновок суду про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення спірного договору не відповідають обставинам справи та суперечать положенням цивільного законодавства. Суд неправильно застосував норми ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та Конвенцію про права дитини, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого ним рішення і з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 позову.

При цьому колегія суддів враховує, що обставини щодо дійсності спірного договору іпотеки з підстав порушення прав малолітнього ОСОБА_6 та укладення угоди без дозволу органу опіки та піклування уже були предметом судового дослідження при вирішенні справи за аналогічним позовом батька дитини - ОСОБА_7

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 серпня 2016 року, яке за відомою суду інформацією набрало чинності 16 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено /а.с. 52-53/.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом судових рішень, що ухвалювалися в цих справах під головуванням одного і того ж судді Сіянко В.М., за одних і тих же обставин зроблено протилежні висновки щодо наявності підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

При цьому позивачка у даній справі не спростувала як дії чоловіка при укладенні договору в частині надання неправдивих відомостей про проживання в будинку, який є предметом іпотеки, малолітнього сина, так і щодо своєї обізнаності з цього приводу, адже вона подавала нотаріусу письмову заяву про свою згоду на передачу в іпотеку банку спірного будинку.

Не спростована позивачкою також інформація, викладена у довідці, виданій виконавчим комітетом Голопристанської міської ради 28.10.2009 року за №3635 для пред'явлення нотаріусу, із якої вбачається, що по АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований згідно будинкової книги /а.с. 29/.

В домовій книзі для реєстрації громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1, зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перереєструвалися по місту з АДРЕСА_2, а позивач в позовній заяві вказала на те, що за кредитні кошти сім'я придбала домоволодіння АДРЕСА_1, яке було відчужене за згодою банку 31.07.2008 року /а.с. 2,24-26/.

Той факт, що на момент укладення спірного договору іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 був єдиним місцем проживання сім'ї ОСОБА_5, позивачка не доводила і доказами не підтвердила.

На підставі викладеного, ст.ст. 203,215 ЦК України, керуючись ст.ст.303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 вересня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5, діючої в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді: Л.П.Воронцова

Т.Г.Фурман