_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8490/17
Провадження № 2/520/8340/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2017 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просить визнати за ними право користування житловим приміщенням квартирою № 49 по вул. Левітана 101 в м.Одесі. Зобовязати Департамент надання адміністративних послуг зареєструвати їх у квартирі АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивували тим, що на підставі розпорядження, виданого Виконавчим комітетом ОСОБА_4 райради народних депутатів у 1980-1981 роках на імя батька ОСОБА_5 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_2 на склад сімї 5 осіб. Позивачі вказують на те, що батько помер, а ордер на квартиру було втрачено. Зазначають, що з січня 2016 року вони постійно проживають і користуються, як члени сімї спірним житловим приміщенням, беруть участь у витратах, повязаних з оплатою комунальних послуг за користування ним та виконують інші зобовязання із договору найму житлового приміщення, ведуть спільне господарство з відповідачем, яка не заперечує проти їх реєстрації в квартирі.

Таким чином вважають, що вони набули право на користування спірною квартирою, у звязку з чим звернулись до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення позову не заперечували.

Представник відповідача ОСОБА_4 районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Представник третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_8 вирішення спору залишила на розсуд суду, вказуючи на відсутність з їх боку будь-яких заперечень проти реєстрації відповідачів у разі надання правовстановчих документів.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 12 жовтня 1978 року народився ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії І-ЖД № 086884, його батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_9.

26 квітня 1976 року народилась ОСОБА_10, про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії V-ЖД № 334878, де її батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_9.

13 жовтня 1993 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11, та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Тонюк», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії ІІІ ЖД № 410084.

Згодом, 08 грудня 1999 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 було розірвано, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_4 рай адміністрації виконкому Одеської міської ради було складено актовий запис №877.

Як вбачається з виписки з особового рахунку № 25101049 відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_5.

11 квітня 2008 року ОСОБА_5 помер, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації смертей було зроблено актовий запис за № 3388, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть ОСОБА_12 1-ЖД № 141116.

З довідки (виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію) № 1506, виданої 15.06.2017 року КП «ЖКС «Чорноморський» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_13.

У судовому засіданні позивачі пояснили, що між покійним батьком, ОСОБА_5, як основним квартиронаймачем та житлово-експлуатаційною конторою було укладено договір найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_4, та вони як члени сімї були зареєстровані у даній квартирі,однак згодом були зняті з реєстрації за іншими адресами. Проте на теперішній час вони разом з відповідачем з січня 2016 року мешкають у батьківській квартирі.

Дійсно, як вбачається з паспорта громадянина України Серії КМ 43280,3 позивач ОСОБА_1 28 лютого 2000 року був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, проте 20 серпня 2007 року знятий з реєстрації, та на теперішній час зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 Лінія, буд. 23.

З паспорта громадянина України Серії КЕ 546554 також вбачається, що позивач ОСОБА_2 3 вересня 1993 року була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, проте 23 липня 2010 року знята з реєстрації, та на теперішній час зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вирішуючи дане питання суд бере до уваги те, що на підставі розпорядження голови ОСОБА_4 районної адміністрації Одеської міської ради № 77 від 17.02.2017 року, наймачем житлової площі, що складається із трьох кімнат, житловою площею 37,63 кв.м., загальною площею 63,94 кв.м. квартири АДРЕСА_5, було визнано громадянку ОСОБА_3 та відкрито їй особовий рахунок на вказану житлову площу. Склад сімї гр.. ОСОБА_1 дві особи: вона, донька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4.

За статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частинами 1,2 статті 64 ЖК України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Слід зазначити, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів того, що вони та теперішній час проживають за спірною адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї.

При вирішенні даної справи суд враховує норми ст. 4 ЦПК України, згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України

До того ж, відповідно дост.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під час розгляду справи судом встановлено, що спір між сторонами відсутній, оскільки відповідач не заперечує проти реєстрації позивачів у квартиру, а від так відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З матеріалів справи та пояснень позивачів не вбачається порушення прав чи інтересів позивачів.

Крім того слід зазначити, що вимоги позивачів предявлені до не належних відповідачів оскільки відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста, в даному випадку Одеська міська рада, безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Суд звертає увагу, що реєстрація місця проживання особи здійснюється відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207.

Так, згідно ст.. 6 Закону та п. 18 Правил, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає до органу реєстрації: заяву за формою згідно Правил; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї, яка надається у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди; військовий квиток або посвідчення про прописку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формую згідно з додатком 11 Правил (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання). У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника.

Аналізуючи вищевказані положення, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 є необґрунтованим та безпідставним, а від так не підлягаючим задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за доцільне роз`яснити сторонам право отримати розпорядження Голови ОСОБА_4 районної адміністрації №77 від 17.02.2017 року та звернутись разом з відповідними заявами та необхідними документами до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 4,9, 64, 65 ЖК України РСР, ст.ст. 3, 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.