Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в скаладі головуючого судді Леміш О.М

при секретарі Химинець О.Я

з участю позивача ОСОБА_1М

представника позивача ОСОБА_2І

представника нотаріальної контори ОСОБА_3О

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Нотаріус Ужгородського державного нотаріального округу ОСОБА_5І про визнання права на обов"язкову частку у спадщині після померлої матері,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Нотаріус Ужгородського державного нотаріального округу ОСОБА_5І про визнання права на обов"язкову частку у спадщині після померлої матері.

Свій позов позивачка мотивувала тим, що її батьки : мати ОСОБА_6, 1936р.н та батько- Мазюта ОСОБА_7 уклали уклали шлюб 30.03.1968р..

У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_6. Мати позивачки ОСОБА_6 померла 27 листопада 2012 р. Після смерті матері відкрилася спадщина на квартиру та будинок .

Все належне їй майно , мати позивачки заповіла її брату ОСОБА_4. Разом з тим, ОСОБА_1 є інвалідом дитинства і мала право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до вимог ст.1241 ЦК України.

Оскільки на час смерті матері у ОСОБА_1 не було документа , що посвідчує інвалідність позивачки , вона не змогла прийняти обов'язкову частку у спадщині. Належну їй частку успадкував відповідач ОСОБА_4. За ст.1241 ЦК України, непрацездатні діти спадкодавця мають право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту.

На підставі наведеного позивачка просила суд скасувати свідоцтво про прийняття спадщини та та визнати її право на обов"язкову частку у спадщині після померлої матері у квартирі та будинку.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов з наведених у ньому підстав підтримали та просили суд такий задовільнити.

Представник третьої особи залишила вирішення спору нарозсуд суду та надала для огляду матеріали спадкової справи №02/2013 зареєстрована в реєстрі за № 2-78.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або, якщо повідомлені ними причини неявки визнані неповажними, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти такого вирішення справи не заперечує позивач.

З урахуванням викладеного, суд вважає можливим проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення.

Заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Так, в судовому засіданні встновлено, що батьки позивачки - мати ОСОБА_6, 1936 р.н та батько- Мазюта ОСОБА_7 уклали уклали шлюб 30.03.1968р., про що свідчить свідоцтво про шлюб І-ФМ №096054.

У шлюбі у них народилося двоє дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 -ІНФОРМАЦІЯ_1

Мати позивачки - ОСОБА_6 померла 27 листопада 2012р.

Після смерті матері відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та будинок №18 , вул.. Центральна, в с. Дубрівка , Ужгородського району.

Померла ОСОБА_6М заповіла належне їй майно брату позивачки - ОСОБА_4.

Оскільки на час смерті матері у ОСОБА_1 не було документа , що посвідчує інвалідність позивачки , вона не змогла прийняти обов'язкову частку у спадщині. Належну їй частку успадкував відповідач ОСОБА_4.

Разом з тим відповідно до Пенсійного посвідчення № ОСОБА_1М є інвалідом 3 групи з дитинства.

Таким чином, суд приходить до висновку , що ОСОБА_1 є інвалідом дитинства, тобто і на час винекнення її права на спадщину , а тому мала право на обов'язкову частку у спадщині з огляду на наступне.

Згідно з Главою 84 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною.

Частиною 1 статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині, де право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) , розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатніінвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний роз'яснив, що згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частиною першою статті 1 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу Українищодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обовязкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. ОСОБА_3 зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обовязкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно зі статтею 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223, 293-294 Цивільного процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву - задоволити.

Визнати право ОСОБА_1 на обов"язкову частку у спадщині після померлої матері ОСОБА_6 ( що складається з буд. №18 вул. Центральна в с. Дубрівка , Ужгородського р-ну та 1/12 частини квартири АДРЕСА_2 ).

Скасувати свідоцтво про право на спадщину №2-78 від 02.07.2013 року видане державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори ОСОБА_5

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Леміш О.М