У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Виконавчий комітет Рівненської міської ради; про встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Виконавчий комітет Рівненської міської ради (далі - Міськвиконком); про встановлення порядку користування квартирою. Позов мотивовано тим, що позивач набула право на користування спірною квартирою, адже вона була членом сім'ї відповідачів.

Зустрічний позов про визнання позивача такою, що втратила право користування квартирою, ОСОБА_1 подано у грудні 2016 року. Його обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 більше як шість місяців тому добровільно залишила спірне жиле приміщення, а тому матеріально-правовий зв'язок з квартирою у неї перервано.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено: встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_2, виділивши в користування:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,9 кв.м з балконом, що до неї примикає;

- ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 11,6 кв.м з балконом, що до неї примикає, та житлову кімнату площею 10,3 кв.м.

Кухню площею 8,2 кв.м, коридор площею 9.9 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, туалет площею 1,2 кв.м, кладовки площею 0,6 кв. м та 0,7 кв.м залишено у спільному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про залишення без уваги тих обставин, що позивач у спірній квартирі не мешкала більше шести місяців, що стверджується показаннями свідків та актом, складеним ними в лютому 2016 року. Жодних доказів на спростування їх показів та факту її проживання у спірній квартирі надано не було.

Судом не враховано додані нею квитанції на доказування факту оплати лише нею послуг за утримання спірним житловим приміщенням, в т.ч. і комунальних.

У позивача є інше нерухоме майно - житловий будинок площею 71,8 кв.м та земельна ділянка площею 0,1742 га, що обґрунтовано витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вважала, що наявність у ОСОБА_2 нерухомого майна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, не порушуватиме майнові права малолітньої ОСОБА_5. Так, відповідно до норм ч.4 ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків, або одного з них з ким вона проживає. Рішенням Рівненського міського суду від 9 листопада 2016 року місце проживання дитини визначено з її мамою - ОСОБА_2

Крім того, покликалась на порушення судом норм Житлового кодексу України, неналежну правову оцінку наданих доказів та показань свідків.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким визнати ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції правильно виходив з його доведеності та обґрунтованості, оскільки позивач та її малолітня дочка набули право користування спірною квартирою на законних підставах, в зв'язку з чим підлягають судовому захисту їхні порушені права на житло.

Відмовляючи у зустрічному позові, місцевий суд обґрунтовано урахував недоведеність вимог відповідача через відсутність належних і переконливих доказів про втрату позивачем і малолітньою дитиною право користування квартирою.

Як правильно встановлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34.2 кв.м, житловою площею 17.2 кв.м. 17 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5.

ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

Задля покращення житлових умов, рішенням Міськвиконкому від 15 лютого 011 року № № 26, ОСОБА_1 на склад сім'ї з чотирьох осіб (вона, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_5) було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 38,8 кв.м, загальною площею 64,0 кв.м.

Дана квартира перебуває у державному житловому фонді.

З нотаріально посвідченого письмового зобов'язання від 21 лютого 2011 року видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2, які діяли у своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дочки ОСОБА_5, зобов'язалися передати на баланс Рівненському гарнізону квартиру АДРЕСА_1 після отримання ордеру на квартиру в новому будинку в АДРЕСА_2.

Відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства Міськвиконкому № 158/01 від 04 квітня 2011 року квартира АДРЕСА_1 передана на баланс Рівненському гарнізону, а запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на дану квартиру - скасовано.

Судом вірно з'ясовано, що з поквартирної карточки та відміток у паспортах сторін вбачається, що всі чотири члени сім'ї зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 26 квітня 2011 року.

Згідно з повідомленням Житлово-комунального підприємства "Сонячне" № 814 від 8 серпня 2016 року особовий рахунок на спірну квартиру відкрито на ОСОБА_1, договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду не укладався.

Рішенням Рівненського міського суду від 9 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, а малолітню дочку залишено проживати з матір'ю.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За наведеного судом зроблено правильний висновок, що ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_5 користується нарівні з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 усiма пpавами, що випливають з договоpу найму жилого пpимiщення, а тому вiдповiдно до ст. 104 ЖК України Укpаїни позивач має пpаво вимагати укладення з нею окpемого договоpу найму.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив первісний позов, визначивши порядок користування квартирою АДРЕСА_2, виділивши у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16, 9 кв.м з балконом, що до неї примикає, а ОСОБА_1 і ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 11, 6 кв.м з балконом, що до неї примикає, і житлову кімнату площею 10, 3 кв.м. При цьому кухню площею 8, 2 кв.м, коридор площею 9, 9 кв.м, ванну кімнату площею 2, 7 кв.м, туалет площею 1, 2 кв.м, кладочки площею 0, 6 кв.м і 0, 7 кв.м вірно залишено у спільному користування усіх чотирьох осіб.

Щодо зустрічного позову, то судом наведено достатні та об'єктивні підстави для відмови у його задоволенні. Так, у судовому засіданні належно та всебічно перевірено показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Дані свідки ствердили про виникнення між сторонами важких, неприязних психологічних відносин, мали місце тривалі сварки, конфлікти та неузгодженості між ними, що призводило до умов проживання, які стали підставою залишення позивачем спірної квартири і переселення до батьків у гуртожиток.

Міським судом дано правильну правову оцінку акту №742 від 14 грудня 2016 року, що складений ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про непроживання у спірній квартирі ОСОБА_2 та малолітньої дитини з лютого 2016 року. Наведеними судом обґрунтуваннями повністю спростовано зміст цього акту. При цьому ним вірно взято до уваги свідчення ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які показали, що при підписанні акту їм було відповідачем повідомлено зовсім інші причини його складання. Акт складено без проведення відповідного обстеження чи огляду житлового помешкання.

Згідно зі ст.ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Таким чином, позивач разом із малолітньою дочкою залишила спірну квартиру не добровільно, а через навмисне створення відповідачами умов, які унеможливлювали їхнє спільне проживання. Отже, підстав для визнання позивача такою, що втратила право користування житлом, які ґрунтувалися б на законі, суд правильно не встановив.

Крім того, судом правильно враховано думку органу опіки і піклування, який висловився про судовий захист порушених прав малолітньої особи, а тому й задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом тих фактів, що у власності ОСОБА_2 знаходяться житловий будинок та земельна ділянка з функціональним призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, будівель і споруд, не заслуговують на увагу. Так, дані об'єкти нерухомості знаходяться на значній відстані від м. Рівне, де вона працює та мешкає. Також ці факти за перевірених судом матеріалів справи жодним чином не впливають на втрату ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_2.

Не можна погодитися і з твердженнями відповідача про те, що виключно вона оплачує комунальні та інші послуги, пов'язані з утриманням житла, а тому ОСОБА_2 не має матеріально-правового зв'язку зі спірною квартирою. Ці покликання жодним чином не спростовують правильності висновків суду про наявність у позивача права користування квартирою АДРЕСА_2.

Посилання автора скарги на порушення судом норм процесуального права є необґрунтованими, виходячи з такого.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів, які вказували би про таке недодержання процесуально-правових норм і мали би наслідком скасування чи зміну оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги про помилковість рішення суду першої інстанції є необґрунтованими, а тому колегія суддів з ними не згодна через відсутність достатніх правових підстав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Заперечення відповідачами очевидних обставин не спростовують правильності висновків апеляційного суду.

Спонуканнями для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є ухвалення його судом першої інстанції з додержанням норм процесуального і матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: