Справа № 136/1171/17 Провадження № 22-ц/772/2317/2017Головуючий в суді першої інстанції Стадник С. І.
Категорія 25Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Копаничук С.Г., Медвецького C.К., секретар - Агеєва Г.В., за участі: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ПАТ - Рожкова О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про стягнення коштів, -

встановила:

26 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив: стягнути з ПрАТ «СТ «Гарантія» на його користь кошти в сумі 638892 грн., з яких: індекс інфляції - 227087 грн. (соняшник - 39242 грн. кукурудза - 187845 грн.), три відсотка річних - 29202 грн. (соняшник - 5419 грн. кукурудза - 23783 грн.), неустойка в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (соняшник - 69482 грн. кукурудза - 313122 грн.).

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року відкрито провадження у вищевказаній справі.

Не погодившись із ухвалою суду в частині підсудності, ТОВ «Єврокар Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а матеріали позовної заяви повернути до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Скаргу мотивовано тим, що ухвалу постановлено із порушенням правил підсудності, оскільки позовна заява не містить жодного посилання на те, яке право позивача, як споживача, порушене, а вимоги позову не випливають із договору страхування; позивач, в порушення вимог законодавства, при подачі позову не сплатив судовий збір.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Під підсудністю слід розуміти сукупність установлених законом ознак, за якими визначається суд, що має розглядати дану справу.

Цивільним процесуальним кодексом України (Глава 1 Розділу ІІІ) передбачено види підсудності, відповідно до яких і визначається суд, що повинен розглядати ту чи іншу справу.

За загальним правилом визначення підсудності, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням (ч. 2 ст. 109 ЦПК України).

Стаття 110 ЦПК України містить перелік цивільних справ, за якими встановлена підсудність за вибором позивача, якому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

Частиною 5 цієї статті передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», роз'яснено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (ст. 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (ст. 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (ч. 14 ст. 110 ЦПК).

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12 квітня 1996 року № 5 зазначено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин, між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 ЦК України, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

У частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (статті 992 ЦК України).

А згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-126цс14.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про захист прав споживача, стягнення коштів - заборгованості, яка виникла на підставі договору страхування укладеного між сторонами, тобто дані правовідносини виникли із договору страхування, що відповідає роз'ясненням вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України.

Таким чином, позивач має право вибору підсудності на підставі ч. 5 ст. 110 ЦПК України.

Згідно з матеріалами справи, позивач вказав своє зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 має право подати позов за своїм зареєстрованим місцем проживання до Липовецького районного суду Вінницької області.

Отже, судом відкрито провадження у справі з дотриманням правил підсудності

Мотиви апеляційної скарги щодо недотримання позивачем вимог ст. ст. 119, 120 ЦПК України є безпідставними, оскільки перегляд ухвали про відкриття провадження в цій частині статтею 293 ЦПК України не передбачено

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» - відхилити.

Ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 28 липня 2017 року про відкриття провадження - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: /підпис/ Сало Т.Б.

Судді: /підпис/ Копаничук С.Г.

/підпис/ Медвецький С.К.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Сало Т.Б.