АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою Державного концерна «Ядерне паливо» на рішення старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маніло Іванни Іванівни, заінтересована особа: ОСОБА_3, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа №755/940/17
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/8772/2017
Головуючий у суді першої інстанції: В.П. Гончарук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року скаргу ДК «Ядерне паливо» на рішення старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маніло І.І., заінтересована особа: ОСОБА_3 задоволено. Визнано повідомлення старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маніло І.І. ВП №53146312 від 16.12.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання неправомірним. Зобов'язано старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маніло І.І. прийняти на примусове виконання виконавчий лист №755/4466/14-ц від 09.04.2014 року виданий 29.01.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ДК «Ядерне паливо» заборгованість за договором безвідсоткової фінансової допомоги від 24.05.2013 року на загальну суму 4000,00 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 16,11грн., суму інфляційного збільшення заборгованості за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 14,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн., а всього на загальну суму 4273,71 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги ДК «Ядерне паливо», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи, неповне дослідження належних доказів.

Зазначив, що суд першої інстанції задовольняючи скаргу ДК «Ядерне паливо» помилково застосував пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», замість пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчі дії щодо виконання рішення у даній справі завершені 18.04.2016 року, після відмови суду у задоволенні заяви про поновлення строку на подачу виконавчого листа. Вважає, що у суду першої інстанції не було жодних підстав для задоволення скарги, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Представник ДК «Ядерне паливо» ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду просила залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Інші особи, які беруть участь у даній справі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, причини неявки не повідомили, а тому колегія суддів розцінила причини неявки заінтересованих осіб як неповажні та вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника заявника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Так, задовольняючи скаргу ДК «Ядерне паливо» суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених вимог, дійшовши висновку про те, що старший державний виконавець Дніпровського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Маніло І.І. діяла з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». При винесенні повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, державним виконавцем не було взято до уваги положення ч.2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», чим допущено порушення вимог діючого законодавства України, а тому задовольнив скаргу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони грунтуються на вимогах закону та відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2014 року ДК «Ядерне паливо» до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві було направлено виконавчий лист № 755/4466/14-ц виданий 29 січня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ДК «Ядерне паливо» заборгованості за договором безвідсоткових фінансової допомоги від 24.05.2013 року на загальну суму 4000,00 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 16,11 грн., суму інфляційного збільшення заборгованості за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 14,00 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн., а всього на загальну суму 4273, 71 грн. Як зазначено у виконавчому листі, строк його пред'явлення до виконання один рік. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2014 року набрало законної сили 20.08.2014 року.

Так, відповідно до ст. 14 ЦПК Українисудові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень, судові рішення є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частинами 1 та 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Положеннями статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення. До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Як вбачається, 16 грудня 2016 року старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Маніло І.І. було винесено повідомлення ВП №53146312 про повернення стягувачу виконавчого листа № 755/4466/14 виданого 29.01.2016 року без прийняття до виконання.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404 -VIII від 02.06.2016 року.

Статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону виконавчі документи видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки встановлені цим Законом.

Так, ДК «Ядерне паливо» у грудні 2016 року повторно звернувся до Дніпровського районного відділу ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/4466/14-ц, керуючись змінами внесеними до Закону України «Про виконавче провадження» щодо строку пред'явлення до виконання виконавчого документу.

Як вбачається, рішення Дніпровського районного суду від 09 квітня 2014 року набрало законної сили 20 серпня 2014 року, виконавчий лист з примусового виконання даного рішення суду було пред'явлено до виконання до Дніпровського районного відділу ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві 16 грудня 2016 року, тобто в межах строку встановленого Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець неправомірно повернула стягувачу виконавчий лист з підстав пропущення строку для пред'явлення виконавчого документу на примусове виконання, оскільки нею не було взято до уваги положення частини 2 статті 12 Закону та пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону, а крім того не було взято до уваги положення ст. 124 Конституції України.

Твердження ОСОБА_3 про те, що суд повинен був застосувати до даних правовідносин пункт 7 Прикінцевих та перехідних положень Законом України «Про виконавче провадження» колегія суддів оцінює критично з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про виконавче провадження» №1404 -VIII від 02.06.2016 набрав чинності 05.10.2016 року.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії, здійснення яких розпочатодо набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Як вбачається, виконавчий лист №755/4466/14-ц було повторно пред'явлено до виконання 16.12.2016 року.

Отже, виконавчі дії щодо примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2014 року у справі №755/4466/14-ц на час набрання чинності Законом, не були розпочаті, не продовжувались та не завершувались. А тому, з урахуванням встановлених судом обставин справи в цій частині, колегія суддів вважає вірним застосування до даних правовідносин положення частини 2 статті 12 Закону та пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Доводи апеляційної скарги щодо незалучення ОСОБА_3, як боржника виконавчого провадження, до участі у розгляді скарги ДК «Ядерне паливо» не свідчать про постановлення судом незаконної ухвали по суті скарги. А крім того, ОСОБА_3 реалізував своє право на апеляційне оскарження ухвали суду.

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК Україниобов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про наявність ознак неправомірності рішення державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є обґрунтованим та підтвердженим наявними у матеріалах справи доказами.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали, вони є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу та залишає ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: