АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/7967/15-ц Головуючий 1-ї інстанції - Вікторов В.В. Провадження № 22-ц/790/4621/17 Доповідач - Колтунова А.І.
Категорія: спори про право власності та інші
речові права про приватну власність
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.М.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, визнання права приватної власності, поділ майна подружжя та стягнення компенсації,-

ВСТАНОВИЛА:

17 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову, з урахуванням остаточних уточнень, зазначив, що в період з 01 вересня 2007 року по 03 серпня 2015 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

В липні 2012 року подружжям за сумісні кошти було придбано 58/100 частин житлового будинку, площею 70,38 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Договір купівлі-продажу зазначеної частини житлового будинку було укладено ОСОБА_2 за наявності нотаріально посвідченої письмової згоди ОСОБА_1

Частину грошових коштів на купівлю 58/100 частин будинку та ремонт позивач займав, що підтверджується письмовими розписками, видатковими накладними, касовими та товарними чеками.

Зважаючи на зазначене, 58/100 частин житлового будинку є спільним майном подружжя.

Станом на час подання позову сторони проживають окремо. Після розірвання шлюбу за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчуга від 03 серпня 2015 року домовленості щодо поділу спільного майна між сторонами не досягнуто, відповідач вважає вищевказане майно особистою приватною власністю та вимагає виселення позивача.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_1 просив суд виділити йому та визнати за ним право власності на ? частину від 58/100 частин (тобто 29/100 частин) житлового будинку, площею 70,38 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

17 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому зазначила, що за час шлюбу нею з ОСОБА_1 було придбано 58/100 частин вищевказаного житлового будинку за 434 000,00 грн.

З метою купівлі зазначеної частини житлового будинку 08 червня 2012 року нею, сумісно з батьком, було продано квартиру, яка не була спільною сумісною власністю подружжя, а належала на праві власності їй (1/2 частина) та її батькам (1/2 частина), за ціною 284 000,00 грн., що на дату продажу було еквівалентно 35 500,00 доларам США.

Того ж дня, між нею та її батьком укладено договір дарування грошових коштів в розмірі 21 250,00 доларів США.

Всі грошові кошти, які ОСОБА_2 було отримано від продажу квартири та по договору дарування (39 000,00 доларів США), нею було направлено на придбання 58/100 частин житлового будинку.

Таким чином, з урахуванням оцінки спірного житлового будинку, вартість частки ОСОБА_1 у спірному будинку становить 249 282,71 грн., а вартість частки ОСОБА_2 1 153 546,29 грн.

Під час шлюбу сторонами також було придбано побутову техніку та меблі вартістю 75 300,00 грн.

Крім того, шлюбні відносини між сторонами припинилися в травні 2015 року, з того часу син проживає разом з ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні, ОСОБА_1 допомогу на розвиток та утримання дитини не надає, хоча отримав у II кварталі 2015 року сукупний дохід від підприємницької діяльності в розмірі 2 783 117,00 грн.

Даний дохід є суспільним майном подружжя та підлягає поділу між подружжям по 1 391 558,50 грн. кожному.

Загальний розмір компенсації, що має сплатити ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 1 429 208,50 грн., де 29 612,00 грн. - ? частина вартості придбаної під час шлюбу побутової техніки та меблів та 1 391 558,50 грн. - ? частина одержаних ОСОБА_1 доходів від підприємницької діяльності.

В свою чергу, розмір компенсації за частку в будинку, що має сплатити ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, становить 249 282,71 грн.

З урахування взаємозаліку вимог, розмір належної ОСОБА_2 компенсації є більшим за розмір компенсації, що належить ОСОБА_1

Зважаючи на те, що спірний будинок був придбаний за рахунок грошових коштів, які є особистою приватною власністю ОСОБА_2, частка ОСОБА_1 є малозначною та її неможливо виділити в натурі, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати 58/100 частин будинку об'єктом особистої приватної власності, визнати за нею право приватної власності на 58/100 частин будинку з господарськими будівлями, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на холодильник «ВЕКО», два телевізори «LG», дві шафи-купе, диван, ліжко, мікрохвильову піч «SAMSUNG», комп'ютер «ASUS», очищувач води «AQUASTRONG», загальною вартістю 59 224,00 грн., стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію в розмірі 1 171 887,29 грн., судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. та витрати на оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 4 608,00 грн.

ОСОБА_1 неоднократно були подані заперечення на зустрічний позов, в яких зазначив, що 58/100 частин будинку було придбано за сумісні грошові кошти, а не за особисті грошові кошти ОСОБА_2 На придбання даного житлового будинку ним було надано особисті грошові кошти, а також позичені грошові кошти, які отримано шляхом укладення договору займу. Станом на час придбання будинку будь-якого договору дарування грошових коштів між ОСОБА_2 та її батьком укладено не було. Крім того, частка ОСОБА_1 не є малозначною, а становить ? від 58/100 частин будинку. Що ж стосується стягнення на користь ОСОБА_2 ? частини доходу від підприємницької діяльності, то покладені в обґрунтування даної вимоги доводи не відповідають фактичним даним, оскільки фактично задекларований дохід є об'єктом оподаткування та не є прибутком, що підлягає поділу між подружжям. Крім того, грошові кошти, на які посилалась ОСОБА_2 як на спільне майно подружжя, є його особистою приватною власністю, що набуті до шлюбу. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволена частково. Виділено ОСОБА_1 10/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 10/100 частин даного житлового будинку. В задоволенні іншій частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 48/100 частин житлового будинку. Визнано за ОСОБА_1 право власності на холодильник, вартістю 8 000,00 грн., пральну машину, вартістю 3 500,00 грн., телевізор вартістю 16 000,00 грн., телевізор вартістю 2 629,00 грн., шафу-купе вартістю 6 245,00 грн., шафу-купе вартістю 4 900,00 грн., диван вартістю 8 000,00 грн., ліжко вартістю 3 150,00 грн., мікрохвильову піч вартістю 1 200,00 грн., комп'ютер вартістю 2 000,00 грн., очищувач води вартістю 3 600,00 грн., а всього на суму 59 224,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за половину вартості придбаної під час шлюбу побутової техніки та меблів в розмірі 29 612,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 045,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 827,00 грн. та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 2 304,00 грн. Скасовано накладені заходи забезпечення позову. Знято арешт з 58/100 частин житлового будинку та заборону вчинення дій.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити. При цьому посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам щодо придбання спірного будинку за сумісні кошти подружжя та тому факту, що укладений між ОСОБА_2 та її батьком договір дарування є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений.

ОСОБА_2 також було подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині виділення ОСОБА_1 10/100 частин будинку скасувати, в цій частині у задоволенні позовної вимоги відмовити. В частині визнання за ОСОБА_2 права власності та 48/100 частин будинку змінити, визнати за нею право власності на 58/100 частин будинку. Рішення в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити. Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат змінити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 218,00 грн. При цьому посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Судом не було надано оцінки тому факту, що ОСОБА_2 належить 48/100 частин будинку, а розмір компенсації на користь ОСОБА_1 за втрачену частку у розмірі 10/100 частин будинку визначена шляхом зменшення розміру компенсації за частку доходів ОСОБА_1 від здійснення підприємницької діяльності в II кварталі 2015 року. Частка ОСОБА_1 у спільному майні є незначною. Судом не надано оцінку факту використання ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності транспортного засобу, який належав ОСОБА_2, та тому, що грошові кошти, які були отримані після продажу транспортного засобу, направлені на погашення боргів за договором поворотної фінансової допомоги. Таким чином, висновки суду щодо ненадання доказів використання ОСОБА_1 у підприємницькій діяльності майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, є необґрунтованими. Судом також було неправильно розраховано суми судового збору, що підлягають стягненню з сторін по справі.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримали. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 4, том 3).

Розгляд справи неодноразово було відкладено за клопотанням ОСОБА_1 (а.с. 225, том 2, а.с. 3, том 3).

Дотримуючись розумних строків розгляду справи, відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та його представника.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у повному обсязі даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що вони з 01 вересня 2007 року по 03 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 38, 39, том 1).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає разом з ОСОБА_2 та на утримання якого рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчуга Полтавської області від 03 серпня 2015 року стягнуто аліменти в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно (а.с. 38, 39, том 1).

За договором купівлі-продажу від 08 червня 2012 року, тобто в період шлюбних відносин, сторони придбали 58/100 частин житлового будинку № 11 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Продаж будинку вчинений за 484 000,00 грн., що еквівалентно 60 500,00 доларів США (а.с. 133, том 1).

Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_2 (а.с. 134, том 1).

Ухвалюючи рішення про визнання цього житлового будинку у розмірі 20/100 частин спільною сумісною власністю подружжя, а в 38/100 частин особистою власністю ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що на придбання зазначеного будинку ОСОБА_2 були внесені її особисті грошові кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала їй на праві спільної сумісної власності з її батьком ОСОБА_6

Крім того, сума еквівалентна 21 250,00 доларів США, була передана ОСОБА_2 батьком - ОСОБА_6 за договором дарування.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набуття майна.

Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття цього майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року по справі № 233цс15, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частка ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок повинна бути збільшена, оскільки нею були внесені в придбання квартири особисті гроші, отримані за продаж належної їй на праві власності квартири.

З матеріалів справи вбачається, що в день придбання спірного будинку за суму 484 000,00 грн., що в день укладення договору купівлі-продажу від 08 червня 2012 року еквівалентно 60 500,00 доларам США, ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_6 вищевказана квартира АДРЕСА_2, що належала їм на праві власності по ? частині кожному, була продана на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2005 року, була ними продана за 284 000,00 грн., що на час відчуження було еквівалентно 35 500,00 доларам США.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що після продажу вищезазначеної квартири ОСОБА_2 належало 17 750,00 доларів США (1/2 частина від 35 000,00 доларів США), які є особистими коштами та які вона внесла в придбання спірного будинку.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції щодо отримання ОСОБА_2 за договором дарування від батька ОСОБА_6 21 250,00 доларів США, які вона також внесла на придбання квартири, то колегія суддів вважає, що дані висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

В підтвердження передачі зазначеної суми ОСОБА_2 надала суду договір дарування грошових коштів від 08 червня 2012 року, який укладений в простій письмовій формі (а.с. 141, том 1).

Відповідно до ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в підтвердження факту дарування ОСОБА_6 доньці ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 21 250,00 доларів США, посилався на неналежні та недопустимі докази, у зв'язку з чим, висновки суду щодо визнання зазначеної суми особистим майном ОСОБА_2, не можуть бути визнані правильними.

Колегія суддів в зазначеній частині змінює рішення суду першої інстанції та визначає частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в праві власності на спірний житловий будинок наступним чином.

Відповідно до договору купівлі-продажу даний будинок придбаний за 60 500,00 доларів США.

З зазначеної суми 17 750,00 доларів США були особистими коштами ОСОБА_2 Даний розмір грошової суми становить 29 відсотків від загальної вартості будинку.

Таким чином, особиста частка ОСОБА_2 в праві власності на будинок становить 17/100 частин (58/100 частин?29 відсотків), а 41/100 частина даного будинку є спільною сумісною власністю подружжя, тобто частка кожного з співвласників становить 41/200 частину.

У зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що частка ОСОБА_2 в праві власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями становить 75/200 частин (17/100+41/200 = 75/200), частина ОСОБА_1 становить 41/200.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що їх частки в праві власності на спірний житловий будинок є рівними по 29/100 частин, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки факт отримання ОСОБА_2 в день укладення договору купівлі-продажу зазначеного будинку грошей в сумі 17 750,00 доларві США підтверджені належними та допустимими доказами.

Проте, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_2, що в оплату житлового будинку нею було внесено 39 000,00 доларів США, оскільки в їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів.

Проте, ОСОБА_1 надав докази, що з 21 квітня 2005 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 53, том 2), отримував дохід за зайняття оптовою торгівлею та посередництвом в торгівлі (а.с. 54-56, том 2).

На час придбання будинку він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 та вони мали сумісний дохід.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що спірний будинок є неподільним майном, у зв'язку з чим право власності на будинок за ОСОБА_1 повинне бути припинене зі стягненням компенсації за належну йому частку, оскільки відсутні передбачені ст. 365 ЦК України підстави для припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні її позовних вимог щодо розподілу одержаних доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_1, то колегія суддів вважає, що вони також є неспроможними.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця № 936180 від 21 квітня 2005 року ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (а.с. 53 т. 2).

Відповідно звітів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 2005 та 2006 роки, І півріччя 2007 року, з 2012 року по 2015 рік ОСОБА_1 дійсно працював на спрощеній системі оподаткування. Мав власні грошові кошти до шлюбу, а також під час шлюбно-сімейних відносин.

Відповідно договору поворотної фінансової допомоги від 03 грудня 2013 року та акту приймання-передачі від 03 грудня 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримав від фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 поворотну фінансову допомогу у сумі 1 000 000,00 грн. строком на 18 місяців. Ці кошти він повернув 30 травня 2015 року, згідно умов договору поворотної фінансової допомоги, що підтверджується актом приймання-передачі від 30 травня 2015 року.

Відповідно договору поворотної фінансової допомоги від 29 грудня 2013 року та акту приймання-передачі від 29 грудня 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 отримав від фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 поворотну фінансову допомогу у сумі 1 000 000,00 грн. строком на 18 місяців. Ці кошти він повернув 10 червня 2015 року, згідно умов договору поворотної фінансової допомоги, що підтверджується актом приймання-передачі від 10 червня 2015 року.

Відповідно банківської виписки відділення №2 ПАТ «Перший український міжнародний банк» за період з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року розрахункового рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошовими коштами підприємця він сплачував за отриманий товар, податки та єдиний соціальний внесок, банківську комісію.

Відповідно спрощеної системи оподаткування єдиний податок нараховується та сплачується з доходу (виручки) платника податків без врахування витрат підприємця, пов'язаних з веденням господарської діяльності. Облік своїх витрат, пов'язаних з підприємницькою діяльністю ОСОБА_1 не здійснював, оскільки це не передбачено Податковим законодавством України.

Згідно п. 292.1. ст. 292 Податкового кодексу України доходом платника єдиного податку є: 1) для фізичної особи-підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Фактично задекларований ОСОБА_1 дохід за І півріччя 2015 року - це об'єкт оподаткування. В податкових звітах фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за І квартал та І півріччя 2015 року визначені не доходи, які він використовував для забезпечення сім'ї, а вся сума виручки в цілях оподаткування єдиним податком без врахування витрат, до яких належать: витрати на закупівлю товару, сплата єдиного податку та ЄСВ, погашення боргів. Тому, виручку фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування, яка визначається в цілях саме оподаткування, не можна назвати чистим доходом відповідача, що підлягає поділу між подружжям та на частину якого претендує відповідач ОСОБА_2

Задекларовані за І півріччя 2015 року доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, хоча й отримані від здійснення ним підприємницької діяльності під час проживання однією сім'єю з ОСОБА_2, але бізнес ним здійснювався не за спільні кошти подружжя і не за рахунок використання сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та її представники не надали суду доказу, яким саме чином вона причетна до підприємницької діяльності ОСОБА_1 та отриманих ним доходів під час здійснення цієї діяльності, яке саме майно, що було в сумісній власності позивача та відповідача використовувалося в підприємницькій діяльності ОСОБА_1 та що саме у зв'язку з використанням цього майна він отримував протягом І кварталу 2015 року дохід.

Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводи стосовно того, що ОСОБА_1 при здійсненні підприємницької діяльності використовував належний їй на праві власності автомобіль, не є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів щодо періоду такого використання та для яких саме цілей використовувався зазначений автомобіль.

ОСОБА_1 надав суду податкові звіти за 2005 рік, 2006 рік та за І півріччя 2007 року, з яких вбачається, що його підприємницька діяльність була заснована до укладення шлюбу з ОСОБА_2 на особистих грошових коштах та власній праці, тобто на особистій приватній власності.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується ним в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Згідно з положеннями ст. 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства або фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Другий з подружжя має право лише на частку отриманих доходів від цієї діяльності за умови, що в підприємницькій діяльності використовується майно яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-21цс15 від 01 липня 2016 року

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що задекларований ОСОБА_1 в ІІ кварталі 2015 року дохід у розмірі 2 783 117,00 грн. не підлягає поділу між подружжям, оскільки сума 2 351 124,00 грн. була використана ним для виконання умов господарських договорів в рамках його підприємницької діяльності.

Крім того, підприємницька діяльність ОСОБА_1 була заснована до укладення шлюбу з ОСОБА_2, у зв'язку з чим, доходи від здійснення даної підприємницької діяльності є особистою власністю ОСОБА_1

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі в цій частині, були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм надана належна оцінка, висновків суду вони не спростовують, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення доходів від підприємницької діяльності.

В спростування рішення суду щодо поділу бутової техніки та меблів ОСОБА_1 не наведено будь-яких доводів та не надано допустимих та належних доказів, у зв'язку з чим колегія суддів рішення суду першої інстанції в цій частині залишає без змін.

У зв'язку зі зміною рішення суду першої інстанції підлягає зміні розмір судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 6 090,00 грн. (а.с. 1, том 1).

ОСОБА_2 за подання зустрічного позову сплачено судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. та понесені витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 4 608,00 грн. Таким чином, понесені нею судові витрати складають 8 262,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, пропорційно задоволеним позовним вимогам з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 628,40 грн., з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 692,22 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року - змінити.

Визнати 41/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 41/200 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 75/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4 628,40 грн. (чотири тисячі шістсот двадцять вісім гривень 40 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 692,22 грн. (шість тисяч шістсот дев'яносто дві гривні 22 копійки).

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук