Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2264/16-ц

Номер провадження: 2/511/68/17

20 вересня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Теренчук Ж. В.,

секретаря - Ніколас С.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Іванова Альвіна Йосипівна про визнання права спільної сумісної власності на майно та про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_6, в якій просить: - визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7; - визнати неправомірним та скасувати договір дарування серії ВСВ №774633 від 12.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 вище зазначений житловий будинок в період перебування з ним в шлюбі без його письмової згоди.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4. позов не визнали.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимог підтримали, просили їх задовольнити. ОСОБА_1 суду пояснив, що з 1984 року вони проживали ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу, з ними в сім`ї ріс син ОСОБА_7 - ОСОБА_3 З 08.07.1993 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7. Після одруження, він зареєструвався та став постійно проживати в АДРЕСА_2, який належав матері дружини - ОСОБА_9. Після смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_6 року, дружина ОСОБА_7 у встановленому законом порядку набула право власності на вказаний будинок, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом. Проживаючи у цьому будинку, в період з 1988 року по 1994 рік він за власні кошти провів до будинку газ, водовід, здійснив асфальтове покриття території двору, ремонт покрівлі, фасаду, внутрішніх приміщень будинку, переобладнав ванну, туалет, кухню, збудував у дворі автомобільний гараж. Внаслідок таких особистих затрат, вказаний будинок істотно збільшився у своїй вартості. Тому цей будинок був спільною сумісною власністю подружжя - його та ОСОБА_7. Однак його дружина ОСОБА_7, не порадившись з ним, без його письмової згоди та нотаріально засвідченої письмової згоди, 12.05.2005 року уклала договір дарування, згідно якого подарувала житловий будинок АДРЕСА_3 своєму власному сину - відповідачу ОСОБА_3. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, тільки під час оформлення документів щодо спадщини, йому стало відомо про зазначений договір дарування. Стверджував в судовому засіданні, що вказаний договір укладено з порушення діючого законодавства та підлягає скасуванню, так як він позбавляє його права на частину належного йому по закону спільного майна подружжя.

Тому просить суд визнати неправомірним та скасувати договір дарування серії ВСВ №774633 від 12.05.2005 року, згідно якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 вище зазначений житловий будинок, та визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1

Суду ОСОБА_3 пояснив, що дійсно 08.07.1993 року його мати ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_1, який після одруження був зареєстрований АДРЕСА_4, що належав ОСОБА_9, матері ОСОБА_7 Цей будинок належав його бабі ОСОБА_9 до самої її смерті, поки мати не успадкувала будинок після її смерті. Участь ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в утриманні будинку в період їх проживання з ОСОБА_9 не є підставою для визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя. Саме в період життя власник будинку ОСОБА_9 відповідно до проекту побудови отримала дозвіл на проведення будівельних робіт і здала будинок в 2003 році в експлуатацію, в тому числі гараж.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_9 померла. Після смерті ОСОБА_9, спадщину прийняла його мати - ОСОБА_7 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином успадкований ОСОБА_7 будинок був її особистою власністю і розпоряджатися цим будинком вона мала право на власний розсуд без згоди чоловіка.

12.05.2005 року ОСОБА_7 відповідно до договору дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Івановою А.Й. подарувала йому зазначений житловий будинок та господарчі споруди. Таким чином спірний житловий будинок перебував у власності ОСОБА_7 декілька місяців і за цей час будь-яких змін в будинку та господарчих будівлях проведено не було. Газопостачання будинку було зроблено у 1994 році, коли власником будинку була ще ОСОБА_9 Вважає, що посилання ОСОБА_1, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 внаслідок його особистих витрат (проведення газу, водопостачання, асфальтування подвір'я, ремонт покрівлі, фасаду, внутрішніх приміщень будинку, будування автомобільного гаражу) майно ОСОБА_7 істотно збільшилося в своїй вартості необґрунтовані доказами по справі, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити в повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова А.Й. в судове засідання не з'явилась, в наданих через канцелярію суду запереченнях (а.с.51) зазначила, що посилання позивача на те, що при посвідчені договору дарування жилого будинку по АДРЕСА_5, від 12.05.2005 року, по якому ОСОБА_7 подарувала сину ОСОБА_3 будинок, нею як нотаріусом допущені порушення діючого законодавства України, що обумовлює недійсність зазначеного вище договору дарування, є безпідставними посилаючись на наступне.

Стверджувала в поясненнях, що законодавством передбачено, що підстави недійсності правочину встановлюються нормами ЦК України, зокрема ст.203, 215 ЦК України.

12.05.2005 року нею, дійсно, було посвідчено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 Україна, відповідно до якого ОСОБА_7 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_3 зазначений житловий будинок.

Для вчинення правочину ОСОБА_7 надала всі необхідні документи. При укладені даного правочину вона керувалась п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно якого правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо.

Під час правового аналізу документів, поданих для посвідчення зазначеного договору дарування, нею було встановлено, що майно, яке має бути відчужене за договором дарування є особистою приватною власністю ОСОБА_7 відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, так як набуте нею в результаті реалізації належного їй спадкового права, та відповідно до вимог п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України такий правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя. Після встановлення обсягу цивільної дієздатності сторін, з'ясування їх волевиявлення, роз'яснення сторонам за договором про правові наслідки вчинення такої нотаріальної дії, нею було посвідчено договір дарування.

Таким чином передбачені ст.203 ЦК загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, було додержано та відсутні будь-які підстави передбачені ч.1 ст.215 ЦК України для визнання договору недійсним, відсутні.

Так нотаріус зазначала, що позивач помилково застосував ст.60 СК України та визначив майно, яке було предметом зазначеного вище договору дарування, як майно набуте подружжям за час шлюбу, яке належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Правовий статус майна набутого за час шлюбу, але в порядку спадкування, визначено відповідно до чинного законодавства (ст.57 СК України), як майно, що є особистою приватною власністю дружини( чоловіка).

При цьому, позивач для підтвердження необхідності застосування ст.62 СК України до визначення правового статусу зазначеного вище житлового будинку, не надав доказів того факту, що таке майно на момент посвідчення договору дарування, відповідно до чинного законодавства визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто відсутнє посилання на відповідне рішення суду, що набрало законної сили, яким змінений правовий статус відчужуваного житлового будинку з особистої приватної власності на спільну сумісну власність подружжя.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, письмові пояснення третьої особи, допитаних по справі свідків, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом по справі встановлені наступні фактичні обставини.

Так ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.07.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 12.04.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, на підставі актового запису №519. (а.с.13)

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 після одруження проживали та були зареєстровані АДРЕСА_7. ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою до цього часу, що підтверджується витягом з домової книги.(а.с.87)

Житловий будинок по АДРЕСА_8 належав ОСОБА_9, матері ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.10.1986 року Роздільнянською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в Одеському міжміському БТІ 30.10.1986 року.(а.с.144)

Згідно вказаного свідоцтва ОСОБА_9 успадкувала житловий будинок по АДРЕСА_5 житловою площею 24.00 кв.м. та господарчі споруди: літню кухню під літ. «Б» та огорожу. (а.с.144)

Також суд встановив, що на підставі акту прийняття в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_5 Одеської області власник будинку ОСОБА_9 при житті після проведених добудов здала у експлуатацію вказаний будинок з господарчими спорудами по АДРЕСА_9

Згідно акту станом на 02.01.2003 року по АДРЕСА_10 знаходився житловий будинок загальною площею 42.15 кв.м., в тому числі житлова 23.30 кв.м. та господарські споруди: літня кухня -літ. Б, сарай - літ. В, сарай - літ. Г, гараж - літ. Д. В будинку був водопровід, електропостачання, газифікація.(а.с.72-73)

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №37. (а.с.77)

Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9, була її донька ОСОБА_7

29.12.2004 року ОСОБА_7 було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВТ №720657, видане Державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською Л.М., зареєстроване в реєстрі за №5462, згідно якого вона успадкувала житловий будинок АДРЕСА_11 який складався з: під літ. А- житловий будинок, загальною площею 42,15 кв.м., в тому числі житлової 23,30 кв.м., літня кухня -літ. Б, сарай - літ. В, сарай - літ. Г, гараж - літ. Д,. (а.с.58)

25.05.2005 року ОСОБА_7 подарувала вище зазначений житловий будинок своєму сину - ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Івановою А.Й., зареєстрованого в реєстрі за №841. (а.с.55)

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 16.01.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №52. (а.с.14)

Відповідно до даних Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №6758219 від 17.03.2005 року, наданому для посвідчення договору дарування, інформація про наявність інших будівель та споруд ніж ті, що були успадковані ОСОБА_7 на підставі документа датованого 1986 роком, відсутня. ( а.с.60)

Суд вважає, що дані правовідносин, які виникли між учасниками спору, регулюються наступними нормами права

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суд вважає, що дані правовідносини, регулюються як нормами Кодексу України про шлюб і сім»ю, який діяв в Україні до січня 2002 року, а також законом України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-XII, а також та нині діючим законодавством - Сімейним Кодексом України, який набрав чинності та Цивільним кодексом України .

Так згідно ст. 22, 23, 25 КпШС України, який діяв на час укладання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності.

Майно, що належало подружжю до вступу в шлюб, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Речі індивідуального користування (одяг, взуття і т.п.), за винятком коштовностей та інших предметів розкоші, хоча і придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, визнаються особистим майном того чоловіка, який ними користувався.

Майно кожного з подружжя може бути визнане їх спільною сумісною власністю, якщо буде встановлено, що протягом шлюбу було зроблено вкладення, які значно збільшили вартість цього майна (капітальний ремонт, добудова, переобладнання і т.п.).

Відповідно до ст. 16, 17 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 № 697-XII, який діяв на час виникнення спірних взаємовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України ( 2006-07 ).

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок» відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку

перевищували покладений на них ст.156 ЖК ( 5464-10 ) обов'язок.

Аналогічно дані правовідносини регулюються ст.60,62 Сімейного кодексу України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так судом встановлено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу проживали в будинку по АДРЕСА_5, однією сім'єю з власником будинку ОСОБА_9, матір'ю ОСОБА_7 Будинок належав їй на підставі свідоцтва про право на спадщину з 1986 року по день її смерті, тобто по 2003 рік. (а.с.12,87)

Позивач стверджував, що в період їх проживання однією сім'єю з матір'ю дружини ОСОБА_9 з 1988 по 1991 роках, а також в 1994 році в будинку ОСОБА_9 проводились будівельні роботи та поліпшення, які значно збільшили вартість належного ОСОБА_9 будинку.

Так в судовому засіданні допитані по справі свідки ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_14 підтвердили в суді, що в період проживання в будинку ОСОБА_9 її доньки з чоловіком ОСОБА_1, в будинку було відремонтовано будинок, обладнано ванну та туалет, з прихожої обладнано кухню, було проведено воду та газ, заасфальтовано двір та побудовано гараж. В будинку зроблено ремонт внутрішніх жилих приміщень Дані роботи виконувались безпосередньо за участю ОСОБА_1

Дані обставини також частково підтверджуються і актом здачі будинку в експлуатацію в 2003 році, проведеним власником будинку ОСОБА_9, на підставі якого достовірно підтверджено, що після здачі будинку в експлуатацію на земельній ділянці біля будинку були в наявності нові господарчі споруди - 2 сараї та гараж.(а.с.72)

Вищевказані свідки з боку позивача також дали аналогічні покази стовно часу проведення вказаних робіт в будинку ОСОБА_9 і пояснили, що всі будівельні роботи проводились в 1991-1994 роках, коли в будинку проживав ОСОБА_1

В указаний період власником будинку була мати дружини позивача ОСОБА_9, проводячи поліпшення в будинку в цей період ОСОБА_1 з нею письмової угоди про створення спільної сумісною власності як з членом сім`ї не укладав, а тому приймаючи участь у будівництві будинку та господарських споруд не на підставі письмової угоди, ОСОБА_1 має право лише на відшкодування затрат на будівництво, якщо таку допомогу він надав не безоплатно, а відповідно до ст.16,17 Закону України «Про власність» право власності на майно не набуває.

Також суд вважає, що незаконними вимоги позивача про визнання на цій підставі будинку ОСОБА_9 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1, так як проведенні ним поліпшення та вкладення в будинок привели до істотного збільшення майна дружини (чоловіка) у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат одного із подружжя та можливості застосування ст.62 СК України.

Так, основою умовою визнання на цій підставі майна спільною сумісною власністю подружжя та застосування ст.23 КпШС та ст.62 Сімейного кодексу України є належність цього майна одному із подружжя.

Тобто будь-які поліпшення житлового будинку, належного ОСОБА_9, які були здійснені ОСОБА_1 до 29.12.2004 року не можуть розглядатися як поліпшення у розумінні ст. 23 КпШС та ст.62 СК України, а саме як майно дружини, чоловіка, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, адже власник будинку ОСОБА_9 не була дружиною позивача, а лише членом його сім`ї.

Також суд, провівши аналіз наявних у матеріалах справи документів, встановив, що спірний будинок по АДРЕСА_5 перебував у власності дружини позивача ОСОБА_7 в період з 29.12.2004 року по 12.05.2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадкове майно, витягом з реєстру прав власності на нерухому майно, а також копією договору дарування спірного будинку на користь сина ОСОБА_3 (а.с.58)

Оскільки даний будинок був успадкований ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_9, то відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України даний будинок та господарчі споруди були особистою приватною власністю ОСОБА_7 (а.с.58)

Тому виходячи зі змісту статті 62 СК України саме грошові та трудові затрати другого подружжя ОСОБА_1 в період володіння будинком його дружиною ОСОБА_7, тобто в період з 29.12.2004 року по 12.05.2005 року, повинні прийматися судом до уваги, якщо вони призвели до істотного збільшення вартості нерухомого майна.

Однак, позивачем ОСОБА_1 в ході розгляду справи не надано суду доказів понесення грошових та трудових затрат у період з 29.12.2004 року по 12.05.2005 року в будинок з господарчими спорудами по АДРЕСА_5 Одеської області, як і не надано доказів істотного збільшення вартості будинку в цей період у зв'язку з проведеними затратами.

Тому суд приходить до висновку, що законних підстав для визнання будинку по АДРЕСА_5 Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не має, а тому в задоволенні вказаних вимог належить відмовити як заявлених безпідставно.

Далі, розглянувши позовні вимоги щодо недійсності договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_5 Одеської області суд виходить з наступного.

На час укладення спірного договору дарування від 20.05.2005 року діяв Сімейний кодекс України, яким врегульовано питання відчуження мана подружжя та Цивільний кодекс України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тим, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Згідно ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до п.38 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за №283/8882 (надалі - Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), «договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно.

Відповідно до п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, «правочин щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо.

Так судом встановлено, що дійсно нотаріусом Івановою А.Й. 12.05.2005 року було посвідчено договір дарування житлового будинок за адресою: АДРЕСА_6 Україна, відповідно до якого ОСОБА_7 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_3 зазначений житловий будинок.

Під час посвідчення зазначеного договору дарування, нотаріус правомірно прийшов до висновку, що майно, яке має бути відчужене за договором дарування є особистою приватною власністю ОСОБА_7 відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, так як набуте нею в результаті реалізації належного їй спадкового права, а тому відповідно до вимог п.45 Розділу 1 Глави III Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України такий правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя, тобто ОСОБА_1

Таким чином передбачені ст.203 ЦК загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, було додержано та відсутні будь-які підстави передбачені ч.1 ст.215 ЦК України для визнання договору недійсним, а посилання ОСОБА_1 щодо недійсності договору дарування з підстав відсутності згоди другого подружжя на укладення саме цього договору є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому в позові в цій частині йому належить відмовити.

На підставі ст. 22 КпШС України, ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 57, 60, 62, 65 Сімейного кодексу України, ст. 202, 203, 215, 267 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Іванова Альвіна Йосипівна про визнання права спільної сумісної власності на майно та про визнання правочину недійсним, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ж. В. Теренчук