Справа № 340/727/15-ц
Провадження № 22-ц/779/32/2017
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення завданих збитків внаслідок неповернення майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про врегулювання взаємовідносин та стягнення 1 486 810 гривень, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Верховинського районного суду від 06 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 майно передане йому за договором про відповідальне зберігання від 09 жовтня 2014 року та договором позички від 24 квітня 2013 року.

Під час забезпечення даного позову встановлено, що майно за місцем зберігання відсутнє, тому позивач уточнив позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_4 145 632,00 гривень завданих збитків внаслідок неповернення майна згідно договору позички №1/04/13 від 24 квітня 2013 року та 269 135,00 гривень завданих збитків внаслідок неповернення майна згідно договору на відповідальне зберігання №1-10-14 від 09 жовтня 2014 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 09 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір відповідального зберігання №1-10-14. 06 жовтня 2015 року ОСОБА_4 повідомив його про припинення договору зберігання та просив прийняти майно передане на відповідальне зберігання. Листом від 08 жовтня 2015 року позивач повідомив відповідача ОСОБА_4 про готовність в період з 12 по 16 жовтня 2015 року прийняти майно. 13 жовтня 2015 року складено Акт приймання-передачі згідно договору на відповідальне зберігання , відповідно до п. 2 виконавець не передав (не повернув), а замовник не прийняв майно передане на зберігання. Неповернене майно відсутнє на обєкті, де воно знаходилось в момент передачі майна на зберігання ОСОБА_4 Протягом строку дії договору зберігання від відповідача не поступало заяв про втрату чи пошкодження переданого на зберігання майна. Вважає, що ОСОБА_4 незаконно заволодів та користується належним йому майном.

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що за договором між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 24 квітня 2013 року, укладено договір позички та відповідно до додатку №1 передано майно для безплатного використання на двох обєктах: у смт. Верховина по вул. І.Франка, 105 та у с. Ільці, присілок Центр, будинок 15 Верховинського району. 06 березня 2015 року, за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 передане згідно акту майно, яке залишилось у безоплатному користуванні ОСОБА_4 за договором позички. Актом від 13 жовтня 2015 року підтверджено, що ОСОБА_4 не передав йому 26 найменувань майна, що було предметом позички, чим позбавив його права на користування власним майном.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3, просив визнати недійсним договір №1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 року в порядку ст. 321 ЦК України та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 1 486 810 гривень.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що в квітні 2013 року йому запропонували працювати з ОСОБА_3 на будівництві нових обєктів, заготовляючи для нього пиломатеріали і виконуючи будівельні роботи. В квітня 2013 року підписав договір, за яким бере базу в користування, майно не оглядав і не звіряв з переліком зазначеним в договорі позички. Підписаний з його боку договір забрали представники ОСОБА_3

Наприкінці травня 2013 року зустрівся з позивачем, який особисто запропонував співпрацю в якості директора деревообробної бази у Верховині. Для врегулювання договірних стосунків позивач запропонував йому зареєструватись ФОП і сказав, що укладе із ним договір. 29 травня 2013 року він зареєструвався як фізична особа - підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців.

10 січня 2014 року був укладений Договір №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, де позивач виступав замовником, а ОСОБА_4 одним із підрядників. За умовами вказаного договору він мав будувати деревяні будинки та виконувати інші роботи повязані з деревом. Цього ж дня , а саме 10 січня 2014 року між ним і Позивачем було укладено Договір про винагороду №2, в якому ОСОБА_3 виступав в якості «Замовника», а він в якості «Підрядника». За умовами даного договору позивач зобовязувався виплатити йому премію в сумі 50 000 гривень, у випадку належного виконання з його боку взятих зобовязань.

Вимога ОСОБА_3 про витребування від нього переліченого в позові майна є безпідставною.

Договір про відповідальне зберігання №1-10-14 від 09 жовтня 2014 року був удаваним, оскільки на час його підписання між ним і ОСОБА_3 діяв договір будівельного підряду, в рамках якого відбувалась заготівля і переробка лісоматеріалу для будівництва обєктів позивача. Пиломатеріали, які відображені в рядках 8-9 переліку, наведеного в позовній заяві ОСОБА_3, відправлені разом з іншим замовленням на будівництво обєкту ПП «Турист-Азов» в Геніченський район Херсонської області, що підтверджується накладними № 521 від 07 травня 2015 р., № 581 від 16 травня 2015 р., № 621 від 25 травня 2015 р., № 632 від 03 червня 2015 р., № 681 від 09 червня 2015 р., № 688 від 22 червня 2015 р.

Позивач свої зобовязання за Договором будівельного підряду не виконав. 14 липня 2015 року на вимогу позивача ним був підписаний Договір №1 про врегулювання взаємовідносин і Акт взаємозвірки фактично виконаних обємів і вартості робіт на обєкті Турист-Азов. Пунктом 2 Договору позивач порушив його право, закріплене ч.1 ст.875 ЦК України на отримання повної оплати за поставлені будівельні матеріали і виконані роботи, вказавши, що сума отримана ним для розрахунку із працівниками та постачальниками є кінцевою і коригуванню не підлягає.

Позивач безпідставно застосував штрафні санкції не передбачені жодним з договорів, ним не оплачено виконані роботи та поставлені матеріали на обєкті «База відпочинку ПП «Турист-Азов» в Геніченському районі Херсонської області на суму 1486 810 гривень.

Зазначений договір і акт він підписав під психічним тиском позивача ОСОБА_3, який погрожував, що у випадку не підписання не отримає жодних грошей взагалі. А у випадку підписання отримає 1 052 000 гривень для часткового розрахунку з постачальниками і робітниками. У нього не було іншого виходу, оскільки на той час борг перед постачальниками і будівельними бригадами складав більше двох з половиною мільйонів гривень.

03 липня 2015 року ним було підготовлено Акти прийому виконаних робіт на загальну суму 1 018 026, однак позивач відмовився їх підписати і оплатити виконані роботи.

15 липня 2015 року ним було направлено листа позивачу з зазначенням суми боргу за поставлені матеріали, однак позивач так і не оплатив вартість матеріалів поставлених для будівництва обєкту та не оплатив послуги з перевезення вантажу. Всього за матеріали і доставку позивач не доплатив на загальну суму 468 784 гривень.

Ухвалою Верховинського районного суду від 11 лютого 2016 року обидва позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 06 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 145 632 гривень за договором позички № 1/04/13 від 24 квітня 2013 року та 269 135,00 гривень за договором відповідального зберігання укладеного за № 1/10/14 від 09 жовтня 2014 року, а всього 414 767,00 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольнити його вимоги за зустрічним позовом.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи та невірно застосував норми матеріального права.

Суд не взяв до уваги його доводи, що договір позички від 24 квітня 2013 року, на який посилається позивач є нікчемним, оскільки майно, яке є предметом первісного позову і було предметом договору позички не є визначене індивідуальними ознаками і не могло передаватись за договором позички. Судом першої інстанції невірно застосовано норму ч.1 ст. 760 ЦК України. Вимога позивача про стягнення 269 135 гривень завданих збитків внаслідок неповернення майна є безпідставною та не враховано, що вартість цього майна є завищеною. Договір від 09 жовтня 2014 року на відповідальне зберігання був удаваним, оскільки на час його підписання між позивачем і відповідачем діяв договір від 10 січня 2014 року про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду. Підтвердженням удаваності договору зберігання є також те, що місцем зберігання вказаних в договорі пиломатеріалів визначено адресу деревообробного заводу у с. Ільці Верховинського району, який належить позивачу і використовувався для підготовки пиломатеріалів для будівництва пансіонату «Турист-Азов» і обєктів у ОСОБА_6, а також те, що позивач не оплачував послуги відповідача із зберігання, як це передбачено п. 5.1 -5.2 договору. Суд не звернув уваги, що до моменту звернення з листом до позивача про припинення співпраці в рамках договору підряду позивач не звертався з вимогою до відповідача про повернення пиломатеріалів отриманих на зберігання, також позивач не звертався до правоохоронних органів з заявою про зникнення належного йому майна. Окрім того, суду не дано оцінку тому, що позивач не спростував жодними доказами факт отримання від відповідача перелічених пиломатеріалів.

Стосовно відмови у задоволенні зустрічного позову, вважає доведеним, що між сторонами діяли відносин, які випливають з договорів підряду, встановлені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області у справі від 31 травня 2016 року, а тому згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

На 15 липня 2015 року в порушення ст.ст. 854, 875, 879, 882 ЦК України, ОСОБА_3 не оплатив виконані ОСОБА_4 роботи на загальну суму 1 018 026 гривень, за матеріали і доставку відповідач не доплатив на загальну суму 468 784 гривень.

Вважає, що підписаний сторонами договір №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», кошториси на виконання договору, засвідчені особистими підписами сторін протокольні рішення, викладені в Протоколі технологічної наради від 19 листопада 2014 року, обмін листами, заявами, електронними листами є підставою для виникнення у сторін цивільно-правових зобовязань. Апелянт свої зобовязання виконав, а саме здійснив поставку матеріалів і виконав роботи згідно кошторисів. ОСОБА_3 свої зобовязання не виконав, роботи та матеріали в повному обсязі не оплатив. Борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 підтверджується поданими позивачем до матеріалів справи письмовими доказами і показами свідків. Апелянт подав до суду належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, відповідачем в порушення припису ст. 60 ЦПК України, доказів на підтвердження своїх заперечень і спростування вимог позивача суду не подано. ОСОБА_3 порушив право апелянта, закріплене ч. 1 ст. 875 ЦК України на отримання оплати за поставлені будівельні матеріали і виконані роботи.

Зазначений договір та акт підписаний під психічним тиском ОСОБА_3, який погрожував йому. Даний правочин вчинений проти його справжньої волі, тому на підставі ч.1 ст. 231 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, представника ОСОБА_3, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За статтею 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього Кодексу та письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір відповідального зберігання № 1-10-14, за умовами якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняв на тимчасове відповідальне зберігання майно, вказане в додатку №1 до даного договору, а саме: брус - 150x150 - 6м. - 74шт. = 9,99 м.куб., брус - 100x150 - 6м. - 24шт. = 2,16 м.куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6м - 144 шт. = 11,66м.куб., брус - 140x70 - 6м. - 40шт. = 2,35 м.куб.,сволоки 1,2 пов. Брус 120x180 - 7,5м - 36шт. = 5,83 м.куб., сволоки 1 пов. брус 120x180 - 4м - 32шт. = 2,76 м.куб., брус 160x80 - 6м. - 2шт. = 0,15 м.куб., підлога 400 м.кв., вагонка внутрішня 1300 м.кв., дошка обрізна 30мм. - 3м.кв., загальною вартістю 269135,00 грн. (п.1.2 Договору), строк зберігання до 30.01.2015 року (п.1.4 Договору), яке мало зберігатися на обєкті за адресою: Івано-Франківська обл., Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15.

Згідно п.п.1.1, 2.1 договору майно передане за актом приймання-передачі об'єкту зберігання від 09 жовтня 2014 року, який підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку,встановленого у договорі зберігання.

За змістом з п.п. 7.1 договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та дійсний до 30 січня 2015 року, проте, в будь якому разі Договір дійсний до повного виконання Сторонами своїх зобовязань.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства для забезпечення схоронності речі.

За правилами, визначеними ч.1 ст. 948, ч.ч.1-2 ст.949 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання, а зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до п.2 Акту приймання-передачі від 13 жовтня 2015 року (а.с. 8, т.1) згідно договору на відповідальне зберігання № 1-10-14 від 09 жовтня 2014 року (повернення), Виконавець - ОСОБА_4 не передав (не повернув), а замовник - ОСОБА_3 не прийняв майно передане на зберігання. Також у пункті 3 цього акту додатково зазначено, що майно, яке зазначене сторонами у пункті 2 акту вважається непереданим(неповернутим) від виконавця до замовника. Даний акт про відсутність майна, переданого на відповідальне зберігання, підписаний на час його складання ОСОБА_4 без жодного застереження.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч.1 ст. 950 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) відшкодовуються зберігачем - у розмірі її вартості.

При цьому, ще при прийнятті 09 жовтня 2014 року на відповідальне зберігання (а.с.7) пиломатеріалів за актом приймання-передачі позивач та ОСОБА_4 визначили їхню вартість по кожному найменуванню, а у загальному 269 136 000 гривень.

Відповідно до умов п.4.3 договору Виконавець зобовязаний забезпечити повне збереження обєкту зберігання, а після закінчення зберігання за заявкою Замовника повернути його Замовнику в тому самому стані, в якому обєкт був переданий на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей.

Відповідно до п.6.4 у випадку втрати обєктів зберігання чи їх пошкодження Виконавець зобовязаний за свій рахунок відновити їх, а при неможливості - відшкодувати повну ринкову вартість у 10-ти денний термін з моменту вимоги Замовника.

Як вбачається з акту державного виконавця від 06 квітня 2016 року складеного головним державним виконавцем Верховинського районного відділу ДВС ОСОБА_7 при примусовому виконанні ухвали Верховинського районного суду №340/727/15-ц від 30 березня 2016 року про накладення арешту на рухоме майно, яке було передане ОСОБА_4 на підставі Договору відповідального зберігання №1-10-14, при виїзді за адресою зберігання рухомого майна, а саме Івано-Франківська обл., Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15., рухоме майно, яке було передано за Договором відповідального зберігання №1-10-14, а саме Додатка №1 - не виявлено (т.2 а.с.6).

За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідач порушив свої зобовязання за даним договором на підставі чого, позивач ОСОБА_3, за встановлених обставин відсутності майна у відповідача, про що свідчить акт державного виконавця від 06 квітня 2016 року, набув права вимоги відшкодування вартості переданого майна, визначеного за договором відповідального зберігання №1-10-14 від 09 жовтня 2014 року, а саме Додатка №1 в розмірі 269 135,00 грн., до складу якого належить: брус - 150x150 - 6м. - 74шт. = 9,99 м.куб., брус - 100x150 - 6м. - 24шт. = 2,16 м.куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6м - 144 шт. = 11,66м.куб., брус - 140x70 - 6м. - 40шт. = 2,35 м.куб.,сволоки 1,2 пов. Брус 120x180 - 7,5м - 36шт. = 5,83 м.куб., сволоки 1 пов. брус 120x180 - 4м - 32шт. = 2,76 м.куб., брус 160x80 - 6м. - 2шт. = 0,15 м.куб., підлога 400 м.кв., вагонка внутрішня 1300 м.кв., дошка обрізна 30мм. - 3м.кв.

Відповідно до договору позички №1/04/13 від 24 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, позичкодавець ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 у безоплатне користування на строк, що обумовлений договором, обєкти позички згідно Додатку №1 до договору позички, які Користувач зобовязувався повернути Позичкодавцеві після закінчення строку встановленого договором. Предметом позички було нерухоме майно, обладнання та інше майно, перелік якого наведений у додатку №1 до договору.

Акт приймання-передачі обєктів позички підписаний сторонами договору 24 квітня 2013 року. Майно передане в позичку знаходилось на двох обєктах за адресами: смт. Верховина, вул. Івана Франка, 105, та Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15.

В подальшому, 06 березня 2015 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 придбав за договором купівлі-продажу все майно, що було предметом договору позички від 24 квітня 2013 року. Перехід права власності підтверджується договором купівлі-продажу 1/15 від 06 березня 2015 року та Актом приймання-передачі згідно Договору купівлі-продажу №1/15 від 06 березня 2015 року. Згідно п.3.2 Договору купівлі-продажу 1/15 від 06 березня 2015 року з моменту підписання Акту приймання-передачі майна, право власності, а також права та обовязки Позичкодавця по Договору позички №1/04/13 від 24 квітня 2013 року переходить до Покупця.

Відповідно до акту прийняття та передачі обєктів позички від 13 жовтня 2015 року (а.с. 56, т. 1) згідно договору позички №1/04/13 від 24 квітня 2013 року у п. 3 зазначено, що користувач не передав (не повернув), а позикодавець не прийняв 26 найменувань матеріалів та зазначено їх конкретний перелік. Пунктом 4 даного акту додатково зазначено, що майно визначене сторонами, тобто 26 найменувань вважається не переданим (не повернутим) від користувача до позичкодавця. Даний акт підписаний відповідачем ОСОБА_4 без жодних доповнень та застережень.

Матеріалами справи встановлено, що виробничі відносини між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинились за ініціативою останнього. На а.с. 9 (т.1) є лист-відповідь ОСОБА_3, що у звязку із письмовим наміром ОСОБА_4 припинити співпрацю, виникли питання щодо повернення майна, яке було передано у користування протягом дії договірних відносин. Застережено, що в період з 12 жовтня 2010 року по 16 жовтня 2015 року прибуде комісія для отримання майна переданого у позичку та на зберігання. Відповідно до матеріалів справи така комісія по передачі майна за договором позички та зберігання працювала 13 жовтня 2015 року, що підтверджується вищезгаданими актами прийняття-передачі як обєктів позички, так і обєктів відповідального зберігання.

10 листопада 2015 року ОСОБА_3 надіслано відповідачу ОСОБА_4 вимогу про повернення майна, яке не повернуто відповідно до актів прийняття-передачі від 13 жовтня 2015 року, зазначено перелік не повернутого майна та запропоновано повернути його протягом трьох днів. Дані обставини підтверджуються вимогою та поштовим повідомленням на а.с. 10-12, т.1.

Згідно відповіді ОСОБА_4 на дану вимогу від 26 листопада 2015 року, копія якої знаходиться на а.с. 202, т.1, відповідач підтверджує факт неповернення майна за договором позички у кількості 26 позицій, однак не погоджується тільки з тим, що йому фактично не передавався за договором позички тільки циркулярний станок. Зазначає, що транспортний засіб «УРАЛ-375» з встановленим краном маніпулятором, залишає за собою як компенсацію понесених витрат. Також ОСОБА_4 в цій відповіді зазначає, що товарно-матеріальні цінності,які зазначені у позиціях 8,9 п. 4 вимоги про повернення майна ( а це 400 кв.м підлоги та 1300 кв.м вагонки внутрішньої ) згідно договору про відповідальне зберігання будуть повернуті за умови повного виконання ОСОБА_3 боргових зобовязань перед ним як оплати роботи будівельних бригад та забезпечення будівельними матеріалами. Щодо позицій 1-7, 10 переліку товарно-матеріальних цінностей у п. 4 вимоги, тобто за договором про відповідальне збереження ОСОБА_4 зазначає, що ці пиломатеріали у ході господарської діяльності направлені до міста ОСОБА_6 (Чеська Республіка) як виконання договірних зобовязань перед третіми особами. В підсумку своєї письмової відповіді ОСОБА_4 зазначає, що вимоги ОСОБА_3 про повернення майна є частково безпідставними.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_4 письмово визнав факт неповернення майна за договором відповідального зберігання та договором позички. Його доводи, що пиломатеріали у позиціях 1-7, 10 переліку товарно-матеріальних цінностей п. 4 вимоги, тобто за договором про відповідальне збереження у ході господарської діяльності направлені до міста ОСОБА_6 (Чеська Республіка) як виконання договірних зобовязань перед третіми особами не підтверджені матеріалами справи, а позивач ОСОБА_3 заперечує дані обставини і наголошує на тому, що за виробничою діяльністю про спільну забудову бази відпочинку у Генічеському районі Херсонської області та ОСОБА_6 відповідачем ОСОБА_4 виготовлялись та надсилались пиломатеріали, які він заготовляв окремо, за що отримав всю оплату.

Подані ОСОБА_4 накладні на а.с. 118-131, т. 1 жодним чином не підтверджують, що лісопродукція та пиломатеріали, зазначені у договорі про відповідальне зберігання, надсилались для використання при будівництві бази відпочинку у Генічеському районі Херсонської області. Подані на а.с. 120-121, т.1 накладні про відправлення пиломатеріалів, які були на відповідальному зберіганні за договором із ОСОБА_3 для будівництва обєктів у ОСОБА_8 (Чеська Республіка), також не можуть братися до уваги, оскільки за даними накладними кожен пиломатеріал є маркованим для відправки його за межі України. У накладних зазначено місце придбання деревини, яким є Верховинське лісове господарство, тому ніяк не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача, що ці пиломатеріали відправлялись за рахунок майна, яке прийняте ОСОБА_4 за договором від 09 жовтня 2014 року на відповідальне зберігання. Крім цього, у запереченні на позов ОСОБА_3, а.с. 92, т.1, ОСОБА_4 пояснював, що протягом 2014 року та першої половині 2015 років виконував обовязки директора деревообробного заводу у смт. Верховина та с. Ільці Верховинського району, і на замовлення позивача купував необроблений ліс, переробляв його на пиломатеріали відповідно до специфікації позивача ОСОБА_3 Перероблений на базі у смт. Верховина ліс направлявся до м. Генічеськ Херсонської області і ОСОБА_6 (Чеська Республіка) для будівництва обєктів.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_4М, що договір позички від 24 квітня 2013 року є нікчемним, а договір про відповідальне зберігання від 09 жовтня 2014 року був удаваним.

Відповідно до ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

ОСОБА_4 обґрунтовує недійсність договору про відповідальне зберігання від 09 жовтня 2014 року тим, що він є фактично удаваним, пиломатеріали йому на зберігання не передавались, а використовувались для будівництва бази відпочинку.

Однак за умовами договору, порядком їх виконання, взаємовідносин сторін, які склалися в результаті спільної діяльності, відсутні підстави вважати, що сторони у момент укладення договору фактично приховали інший правочин, який вони насправді мали вчинити.

ОСОБА_4 не подано належних та допустимих доказів для обґрунтування удаваності правочину відповідального зберігання відповідно до ст.235 ЦК України.

Нікчемність договору позички від 24 квітня 2013 року ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що майно по договору не визначене індивідуальними ознаками, і не могло передаватись за договором позички.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі посилання відповідача ОСОБА_4 як підставу для відмови в задоволенні вимог позивача про стягнення вартості неповернутого майна за договором позички, оскільки в додатку до договору сторонами згідно акту підтверджено отримання конкретного майна з визначенням його вартості, тому відсутні підстави вважати, що передане за договором позички майно не визначене індивідуальними ознаками.

Також необґрунтованими є доводи апелянта, що неповернуте майно за договором позички завищено у вартості. За поданими доказами відповідач не повернув майно в натурі, його не виявлено шляхом накладення арешту, апелянт не подав опис зазначеного майна для його оцінки експертом, тому призначена судом товарознавча експертиза залишена без виконання.

Доводи апелянта, що пиломатеріали за договором про відповідальне зберігання знаходились не у нього особисто, а на базі у смт. Верховина, ОСОБА_3 не оплачував послуги зберігання та не звертався із заявою до правоохоронних органів про зникнення майна, також не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування шкоди за втрачене майно.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору №1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 року в порядку ст. 321 ЦК України та стягнення з ОСОБА_3 на його користь 1 486 810 гривень не підлягають до задоволення.

Апелянт вважає, що договір №1 про врегулювання взаємовідносин, в якому зазначено, що отримав грошову суму у розмірі 1 052 370 гривень для повного розрахунку із працівниками та позичальниками, розрахунок якої наведений в акті взаємозвірки є кінцевою і корегуванню не підлягає, є недійсний з тих підстав, що діяв проти своєї справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного чи фізичного тиску з боку іншої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність будь-яких допустимих та переконливих доказів, що ОСОБА_4 оспорений договір про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 року із ОСОБА_9 підписав під психічним тиском та проти справжньої волі. Тільки після розірвання партнерських стосунків між обома сторонами та після звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про повернення майна за договором відповідального зберігання та позички, ОСОБА_4 у зустрічному позові зазначає про укладення договору №1 про врегулювання взаємовідносин внаслідок психологічного тиску ОСОБА_3

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_10