Справа №635/5482/17
Провадження №2/635/1824/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого судді Панас Н.Л.

При секретарі Сайко А.О., Поповій Т.В.

За участю позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

Відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

Представника відповідачів ОСОБА_5

Третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у с.Покотилівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 12 травня 2016 року він, разом з братом, отримав свідоцтво про смерть бабусі ОСОБА_8 і звернувся до Першої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Тоді ж ним стало відомо про наявність заповіту, посвідченого за життя бабки на ім»я відповідачів та який зберігається в матеріалах спадкової справи, відкритої приватним нотаріусом ОСОБА_7 Вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки воля його бабки, на момент його посвідчення не була вільною і крім того, через хворобу не віддавала звіт своїм діям та не могла керувати ними. Тому просив визнати заповіт, посвідчений від імені його бабусі недійсним.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Також пояснив, що здійснював разом з братом догляд за бабусею, купував їй продукти харчування, надавав гроші. Вважає, що заповіт, який був посвідчений від її імені, не відповідає дійсній волі бабусі.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Також пояснив, що при посвідченні заповіту сторони правочину мали на увазі інший правочин, а саме договір довічного утримання. І саме останній правочин виконували відповідачі. А тому заповіт є недійсним.

Відповідачі у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали і просили відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що померла ОСОБА_8 добровільно заповіла на них належне їй майно. Вони доглядали її, годували, робили поточні ремонти в будинку, де вона мешкала. Позивач та його брат приходили до бабусі вкрай рідко і після їх візитів у ОСОБА_8 зникали речі та гроші.

Представник відповідачів у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і просив відмовити у їх задоволенні. Також пояснив, що позивач не конкретизував з якої саме підстави слід визнати заповіт недійсним.

Третя особа ОСОБА_6 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_7 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала і просила відмовити у їх задоволенні. Також пояснила, що при посвідченні довіреності та заповіту нею не було порушено вимог діючого законодавства. Крім того, перед посвідченням цих документів вона пересвідчилась в добровільності намірів ОСОБА_8 та перевірила обсяг її дієздатності.

Заслухавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1247 Цивільного Кодексу України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 статті 207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України.

Як встановлено у судовому засіданні 12 квітня 2013 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла усе належне їй на час смерті майно в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Цей заповіт було посвідчено у цей же день приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим №302.

13 січня 2016 року ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 15 січня 2016 року виконкомом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області.

Діючим законодавством встановленні наступні вимоги до заповітів, недодержання яких призводить до визнання заповіту недійсним: - письмова форма заповіту;

- зазначення в заповіті місця та часу його складання;

- заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем;

- у разі, якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, а саме: якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа; підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє; підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

- заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК;

- якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках(ч.2 абз 3 ст.1248 ЦК);

- передбачається, у випадках передбачених ч.2 абз 3 ст. 1248 ЦК і ст. 1252 ЦК присутність не менш як двох свідків;

- свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому;

- у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч.5, 6 ст.1253 ЦК);

- заповідач у момент укладання заповіту повинен бути наділений повною цивільною дієздатністю (бути взмозі віддавати звіт своїм діям та керувати ними);

- волевиявлення заповідача повинно бути вільним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У той же час жодною з сторін клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи заявлено не було.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_8 зловживала спиртними напоями, але неяких відхилень в її поведінці, у зв»язку з цим не було. Вона дуже часто бачила її біля церкви, де остання жебракувала.

Інших належних та допустимих доказів, в розумінні статті 60 ЦПК України, на підтвердження того, що ОСОБА_8 на час посвідчення заповіту хворіла на будь-яке психічне захворювання, яке позбавляло її віддавати звіт своїм діями та керувати ними позивачем та його представником суду не надано.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Законодавець у ст.205 ЦК України розмежовує форму правочину та способи волевиявлення. Системне тлумачення змісту вказаної норми дозволяє вести мову про те, що спосіб волевиявлення є родовим поняттям, яке включає в себе форму правочину. Волевиявлення учасника(-ів) правочину може виражатися: а) усно; б) письмово; в) у певних діях; г) у мовчанні.

Правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі (ч.1 ст.205 ЦК України).

Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Унаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами власноручно.

У судовому засіданні достоменно встановлений факт, що оскаржуваний заповіт був підписаний саме ОСОБА_8 Сторони цей факт не оспорювали, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляли.

Стороною позивача інших доказів того, що волевиявлення ОСОБА_8 на час підписання заповіту не було вільним, суду не надано.

Суд не приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що посвідчений заповіт є удаваним правочином, яким сторони правочину скрили договір довічного утримання. До такого висновку суд приходить виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу №6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним

У судовому засіданні ані позивачем ані його представником не надано доказів того, що при посвідченні заповіту намір ОСОБА_8 не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених саме цим правочином.

Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про те, що підстави для задоволення позову і визнання заповіту недійсним відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.5, 6, 8, 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами повністю або частково до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі протягом десяти днів зі дня проголошення рішення.

Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів зі дня отримання копії рішення.

Суддя Н.Л.Панас