Справа № 461/4300/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/390/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Цяцяк Р.П.,

секретаря Брикайло М.Б.,

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Галицького районного суду м.Львова від 06 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

встановила:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Вимогу обґрунтовує тим, що 16.06.2012 року між сторонами по справі зареєстровано шлюб, про що у відділі державної реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим зроблено актовий запис № 231.

У даному шлюбі в них народилися діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з відповідачем.

З лютого 2016 року спільне життя з відповідачем припинилося, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, як наслідок між ними постійно виникали суперечки та сварки, які негативно впливали на виховання дітей.

Крім цього, відповідач примусово та неправомірно вивіз дітей до Російської Федерації до своїх батьків, відтак позивач позбавлена можливості бачитися з дітьми, спілкуватися з ними, а також брати участь у їх вихованні.

Разом з відповідачем не проживає, веде окремий побут, між ними немає взаєморозуміння, взаємних прав та обов»язків, відтак вважає, що подальше збереження сім'ї неможливе та суперечить їх інтересам.

Просить розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_3, який зареєстровано 16.06.2012 року, про що складено відповідний актовий запис № 231.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 06 вересня 2016 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, який зареєстровано 16.06.2012 року, про що зроблено запис у книзі реєстрації актів № 231 від 16.06.2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вважає що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно з'ясованих обставин.

В апеляційній скарзі покликається на те, що позивач ОСОБА_5 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданим 04.12.2015 року, взамін якого 05.07.2016 року видано новий за № 39-14 993943.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 також є громадянином Російської Федерації, що стверджується паспортом громадянина Російської Федерації НОМЕР_2 виданий 19.07.2014 року.

Апелянт покликається на те, що аналогічний позов з тих же підстав є предметом розгляду в Євпаторійському міському суді та Залізничному суді Московської області Російської Федерації, які на думку апелянта є перешкодою для розгляду даної справи, при цьому позов в Євпаторійський суд поданий 28.07.2016 року, а в Залізничний суд Московської області у вересні 2016 року.

Звертає увагу на те, що відповідно до ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховоною Радою України.

В свою чергу, відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладеною між державами - членами СНД від 22.01.1993 року, по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви.

На думку апелянта, оскільки на момент подання позовних заяв про розірвання шлюбу подружжя було громадянами Російської Федерації, тому до спірних правовідносин має застосовуватись саме право Російської Федерації.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відтак вважає, що оскільки вказані факти стали відомі суду до початку розгляду справи по суті, суд повинен був прийняти рішення про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 рокута позовну заяву залишити без розгляду.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування повідомив, що як позивач ОСОБА_5, так і відповідач ОСОБА_3 є громадянами України, на підтвердження чого надав копії паспортів громадян України на їх ім»я, при цьому звернув увагу на те, що зокрема позивач ОСОБА_5 отримала паспорт громадянина Російської Федерації в примусовому порядку після окупації Автономної Респубілки Крим Російською Федерацією, проте громадянство України не припинено. Додатково пояснив, що подальше збереження шлюбу та примирення не можливе за жодних обставин, спільного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують.

Відповідач ОСОБА_3, його представники ОСОБА_4, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а.с. 94,95), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Представник відповідача ОСОБА_10 в судове засідання 24.01.2017 року не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із хворобою, при цьому зазначив, що перебуває на лікарняному до 10.02.2017 року, проте надав дві копії листків непрацездатності на його ім»я за період з 17.11.2016 року по 04.12.2016 року, а також з 26.12.2016 року по 10.01.2017 року.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів приходить переконання, що подану апеляційну скаргу необхідно відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що спільне життя позивачки з відповідачем не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя та сімейні відносини, між ними відсутні взаєморозуміння, взаємні права та обов'язки, що призвело до того, що вони стали чужими людьми.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим Україна, про що складено актовий запис № 231 (а.с. 13).

Від шлюбу у сторін є двоє дітей, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з відповідачем (а.с. 4, 5).

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Добровільність шлюбу - це одна з його основних засад.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (2 ст. 112 СК України).

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції, фактично в порушення роз'яснень, які викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не застосовував заходи для примирення подружжя, однак на думку судової колегії вирішення даної справи по суті не відбулось з порушенням норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для скасування оскаржуваного рішення та відповідно порушень прав сторін, враховуючи таке.

Звертаючись з позовними вимогами позивач покликалась на те, що з лютого 2016 року сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільне господарство, що на думку останньої, зважаючи на припинення шлюбно-сімейних відносин, є підставою для розірвання шлюбу.

Оскаржуючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позову та розірвання шлюбу, доводи представника відповідача ОСОБА_4 фактично зводяться до порушення судом норм процесуального права в частині підсудності справи суду України, при цьому апелянт жодним чином не спростовує припинення між сторонами подружніх відносин та сімейних відносин в цілому.

Більше того, представник відповідача зазначає про необхідність надання строку для примирення задля проживання однією сім»єю в інтересах дітей, що на думку колегії суддів може призвести до порушення однієї із ключових засад шлюбу, його добровільності, оскільки ні позивач, ні сам відповідач не говорять про можливі почуття між ними та бажання продовжувати сімейні відносини задля самих себе.

Також, в судовому засіданні представник позивача категорично пояснив, що подальше збереження шлюбу та примирення не можливе за жодних обставин, звернув увагу на те, що спільного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що на даний час у сторін склалися різні характери та погляди на життя, сім'я фактично розпалася, сімейного господарства сторони не ведуть, подружніх відносин не підтримують, подальше спільне життя подружжя і збереження сім»ї суперечить інтересам позивачки, оскільки вона втратила почуття любові та поваги до відповідача, шлюб існує формально, примушування до такого не допускається, тому позов є обґрунтованим та підлягав до задоволення, а висновки місцевого суду з цього приводу є правильними.

Крім цього, колегіє суддів звертає увагу на те, що справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у судах з липня 2016 року, однак станом на даний час примирення між сторонами так і не відбулось, що доводить правильність висновків місцевого суду відсутність необхідності вжиття заходів для примирення та виключає потребу у таких.

В свою чергу, оскаржуючи рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 вересня 2016 року апелянт покликається на ст. 4 ЗУ «Про міжнародне приватне право» за якою право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Разом з цим, ЗУ «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок врегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Розділ Х цього закону містить колізійні норми сімейного права.

Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу (стаття 55). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (стаття 16).

Згідно із ст. 56 ЗУ «Про міжнародне приватне право» форма і порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, а також між іноземцями або особами без громадянства визначаються правом України.

Відповідно до статті 60 цього ж закону Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

До апеляційної скарги представником відповідача надано копію документа під назвою «Російська Федерації» НОМЕР_1, виданий 04.12.2015 року відділом УФМС РФ по Республіці Крим в м. Євпаторія, на ім»я ОСОБА_5, а також копія документа «Російська Федерація» НОМЕР_2, виданий 19.07.2014 р. ФМС Російської Федерації на ім»я ОСОБА_3 (а.с. 61-63).

Колегія суддів звертає увагу на те, що 15.04.2014 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 1207-VII«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон України № 1207-VII), який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до ст. 3 Закону України № 1207-VIIтимчасово окупованою територією визначається, зокрема сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

В свою чергу, згідно із ст. 9 Закону України № 1207-VIIдержавні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Крім цього, відповідно ч. 4 ст. 5 Закону України № 1207-VIIпримусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.

Таким чином, доводи апелянта про те, що сторони по справі є громадянами Російської Федерації, відтак спільним особистим законом подружжя є закон Російської Федерації, є безпідставними та не беруться колегією суддів до уваги.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (ст. 2 ЦПК України).

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яка укладена між державами членами СНД у м. Мінську 22.01.1993 р. та ратифікована ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 10.11.1994 року визначено, що по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви.

Зважаючи на те, що відомості про припинення громадянства України сторін по справі відсутні, на противагу цьому представником позивача надано копії паспортів громадянина України НОМЕР_3 на ім»я позивачки ОСОБА_5, а також НОМЕР_4 на ім»я відповідача ОСОБА_3, останнє спільне місце проживання подружжя є держава Україна, позивачка досі проживає у м. Києві (Україна), а відповідач надалізареєстрований у АДРЕСА_1 що встановлено судом першої інстанції з інформації адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Львівській області від 29.07.2016 року, тому справа підлягає розгляду за законодавством України та підсудна Галицькому суду м. Львова як суду першої інстанції, за правилами територіальної підсудності.

В свою чергу, підстави відмови у відкритті провадження визначені статтею 121 ЦПК України де, зокрема визначено, що суд відмовляє у відкритті провадження у випадку, коли у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З аналогічних підстав є можливість залишити позов без розгляду (п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України).

При цьому, сам же представник апелянта покликається на те, що аналогічні позови про розірвання шлюбу знаходяться у Євпаторійському міському суді з 28.07.2016 року, а в Залізничному суду Московської області з вересня 2016 року, тому зазначені обставини не мають правового значення для даного позову та не є підставою для відмови у відкритті провадження чи залишення позову без розгляду у даній справі, оскільки позов в Галицький районний суд м. Львова поданий 01.07.2016 року.

Таким чином, судова колегія вважає, що місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 06 вересня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк