Справа № 442/5951/16 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/839/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, з участю третьої особи приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвської Ольги Віталіївни про визнання недійсним договору,-

встановила:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову покликався на те, що в жовтні 2014 року він склав заповіт на дочку ОСОБА_7, яким все своє майно на випадок смерті заповідав їй.

Коли відповідачу, який є його сином, стало відомо про складання заповіту, він разом із своєю дружиною наполягали на тому, що вони будуть його доглядати, а дочка можливо взагалі не повернеться на Україну, відтак він склав новий заповіт в користь сина.

Проте, такий варіант не влаштував дружину сина, тому при зустрічах вони наполягали на тому, щоб він уклав з сином договір довічного утримання.

Після того, як він виписався з лікарні влітку 2015 року, син із дружиною забрали його в машину та привезли до нотаріуса в м. Дрогобич, при цьому в дорозі вони його запевняли, що будуть утримувати, він буде доглянутий та ситий.

У нотаріуса йому ніхто не пояснив, який договір він укладає, перебуваючи в стані після хвороби, він не розумів, що відбувається, всі документи в нотаріуса забрав син.

Після укладення договору дружина відповідача у його будинку поміняла вхідні двері на пластикові, поміняла ламінат, вони деякий час його відвідували, допомагали по господарству.

Починаючи з весни 2016 року поведінка відповідача та його дружини різко змінилася, вони перестали до нього заходити та допомагати.

В цей час йому стало зрозумілим, що відповідач його обманув, і під виглядом договору довічного утримання уклав з ним договір дарування, чого він не мав наміру робити.

З покликанням на ч. 2 ст. 235 ЦК України вважає, що договір дарування був укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, відтак оспорюваний договір вважає удаваним.

Просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку № АДРЕСА_1 від 2015 року та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвська Ольга Віталіївна про визнання недійсним договору дарування - залишено без задоволення.

Рішення оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає рішення несправедливим, незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права.

Звертає увагу, що з пояснень самого позивача вбачається, що він, підписуючи в нотаріуса договір був переконаний, що укладається договір довічного утримання, а насправді був укладений договір дарування.

Також, як позивачу, так і його представнику не було нічого відомо про укладення інших договорів, зокрема договору дарування земельної ділянки від 20.02.2015 року.

На думку апелянта, суд безпідставно відхилив його клопотання про витребовування медичних документів про лікування позивача влітку 2015 року, оскільки може виникнути питання про визначення психічного та фізичного стану позивача, відтак чи міг він усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Фактично у рішенні суд не зробив жодного аналізу, чому приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року та постановити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що зібрані докази, а також встановлені судом обставини дають підстави суду для висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 629, 638 ЦК України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Виходячи з положень ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із договором дарування житлового будинку від 20 лютого 2015 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар житловий будинок під номером АДРЕСА_1). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Радзієвською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 121 (а.с. 15-16).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 вбачається, що 20.02.2015 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказаний житловий будинк (а.с. 17).

Звертаючись з позовом позивач ОСОБА_2, покликаючись на ч. 2 ст. 235 ЦК України стверджував, що спірний договір є удаваним, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

При цьому, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З наведеного вбачається, що для визнання правочину удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Колегія суддів приходить переконання, що матеріалами справи не підтверджується, що у сторін договору виникли інші права та обов'язки, ніж ті, що випливають із змісту оскаржуваного правочину.

Зокрема, у п. 1 договору дарування вказано, що дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, дарує, тобто передає безоплатно у власність, а обдарований приймає в особисту приватну власність житловий будинок № АДРЕСА_1, Львівської області.

В той же час, під час укладення договору дарування, у п. 15 сторонам договору роз»яснено зміст ст.ст. 182, 203, 215-220, 225, 228-331, 233-235, 334, 377, 717-722, 727, 728 ЦК України, статті 57 СК України, ст.. 120 ЗК України, ст.ст. 163, 164, п.п. 174.2.1, 174.3, 174.4, 174.6 ст. 174 Податкового кодексу України, ст. 152 ЖК Української РСР, ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних осіб».

З огляду на ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України прийняття одарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, як посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі ключів, макетів тощо, є прийняттям дарунку.

Апеляційним судом встановлено, що після укладення договору дарування всі умови правочину виконані сторонами в повному обсязі, а саме позивач ОСОБА_2 передав, а відповідач ОСОБА_4 прийняв нерухоме майно у власність, після чого було проведено державну реєстрацію права власності за обдарованим.

Інші доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, відтак з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313,314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк