Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/989/17 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 5 Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Григорусь Н.Й.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Глибочицька сільська рада Житомирського району Житомирської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 травня 2014 року є власницею 1/3 будинку по вул. Київській, 160 у с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області, загальною площею 77, 2 кв.м., проте не має можливості нормально користуватися житлом, оскільки суміжні землекористувачі, а саме родина ОСОБА_2, чинять їй у цьому перешкоди.

Так, відповідачем встановлено вбиральню безпосередньо перед вікнами позивачки, чим порушено санітарні та будівельні норми.

Окрім того, зазначена вбиральня розташована на земельній ділянці, яка не належить відповідачеві та яку вона має намір приватизувати, однак внаслідок неправомірних дій відповідача позбавлена можливості реалізувати це право.

Також ОСОБА_1 зазначає, що комісією Глибочицької сільської ради у складі розпорядника, юриста та секретаря обстежено прибудинкову земельну ділянку та встановлено, що дворова вбиральня зведена на куті житлового будинку на відстані 5,5 метрів від належної їй частини житлового будинку, чим порушено санітарну вимогу, визначену у п. 3.31 ДБН 360-92. Комісією зобовязано відповідача перенести вбиральню вглиб подвіря на відстань 15 м від будинку. Проте дані рекомендації відповідачем проігноровано.

З огляду на вищезазначене, просила зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а саме протягом місяця після набрання рішенням законної сили перенести вбиральню на відстань, яка відповідає встановленим санітарним та будівельним нормам, але не менше ніж на 15 м.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Зокрема, вважає помилковим висновок суду про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем через відсутність у нього права власності на будинковолодіння, до складу якого входить і вбиральня.

Окрім того, відповідач не заперечує ту обставину, що на його імя виданий технічний паспорт та що він користується спірною вбиральнею.

На думку ОСОБА_1, твердження суду про те, що вбиральня була побудована значно раніше, ніж вона набула право власності на частину будинку, також не відповідає дійсності.

Зазначає, що судом залишено поза увагою її постійні звернення до сільської ради, Держземгеокадастру, КП «Інспекція з благоустрою», ГУ Держпродспоживслужби зі скаргами на дії відповідача.

Вказує, що 19 липня 2017 року нею подано клопотання про виклик свідків, яке судом було проігноровано.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали апеляційну скаргу.

Відповідач в судовому засіданні не визнав апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ч.1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей ( затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт належності відповідачеві права власності на частину вказаного житлового будинку. Окрім того, домоволодіння, у якому проживає ОСОБА_2, побудоване значно раніше, ніж ОСОБА_1 набула право власності на 1/3 частину цього житлового будинку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 частина житлового будинку №160, розташованого в с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області, по вул. Київській. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Третьої житомирської державної нотаріальної контори 1 травня 2014 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначила, що в іншій частині даного житлового будинку проживає відповідач разом зі своєю сім'єю.

Долучений до матеріалів справи витяг з погосподарської книги містить інформацію про те, що згідно з особовим рахунком №01-0423-1 частина житлового будинку, 1990 року забудови, який розташований в с. Глибочиця по вул. Київській, №160, обліковується за ОСОБА_2, який є забудовником. Однак, право власності на дане житло не зареєстроване у КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується змістом довідки від 29 травня 2017 року за №2732.

На підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, серії ЯД №565295, виданого 1 червня 2011 року, відповідачу належить земельна ділянка, площею 0,0200 га, яка розташована за вказаною адресою й призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надала суду акт обстеження належної відповідачеві присадибної земельної ділянки, складений комісією Глибочицької сільської ради 17 серпня 2016 року, у якому зазначено, що дворова вбиральня встановлена на розі вказаного житлового будинку, на відстані 0,9 м від його стіни, та на відстані 5,5 м від вікна належної позивачці частини житлового будинку, що є порушенням п.3.31 ДБН 360-92.

Факт розташування вбиральні на відстані 5,5 м від вікна належної ОСОБА_1 частини житлового будинку не заперечував в судовому засіданні й сам відповідач, пояснивши при цьому, що він користується цією вбиральнею, яка побудована одночасно з будинком. Однак він не має можливості перенести вбиральню, враховуючи розмір його земельної ділянки.

Державними будівельними нормами 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженими наказом Держкоммістобудувння від 17 квітня 1992 року за №44, передбачено, що відповідно до санітарних вимог майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці не ближче 12 м.

Отже, розташування вбиральні на відстані від житлового будинку, яка є меншою ніж 15 м, не узгоджується з вимогами законодавства.

При вирішенні спору суд прийшов до помилкового висновку про те, що відповідач не є власником частини вказаного житлового будинку.

Так, належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на момент закінчення будівництва житлових будинків й на час набуття права власності на дане нерухоме майно, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року за №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року за №1/5.

Так, за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, підтвердженням належності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах.

Відповідно до вимог зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Отже, погосподарські книги є однією із форм статистичного обліку, який здійснювався в УРСР. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади, які підтверджують право приватної власності.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власником частини житлового будинку №160 по вул. Київській в с. Глибочиця, що підтверджується записами у погосподарській книзі.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки ОСОБА_1, посилаючись на розташування вбиральні з порушенням вимог ДБН, просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Однак доказів того, що їй була виділена земельна ділянка у користування, матеріали справи не містять.

Окрім того, суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що існує технічна можливість перенесення спірної вбиральні з дотриманням вимог ДБН, враховуючи розміри, конфігурацію належної відповідачеві земельної ділянки, наявність на ній господарських будівель, а також з урахуванням суміжних домогосподарств.

З огляду на вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового,- про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді: