Справа № 182/5124/14-ц
Провадження № 2/0182/459/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.02.2017 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

при секретарі Рахуба О.Г.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому су довому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

Встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, який згодом уточнила посилаючись на наступні обставини.

Відповідно до договору довічного утримання від 29.12.2006 р. посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу, ОСОБА_5, який зареєстровано в реєстрі за № 4661, вона є власником будинку за адресою: Дніпропетровська обл., Нікопольський район, с. Менжинське, вул. Степова, буд. 50.

21.05.2014 р. за № 21932958 проведено державну реєстрацію зазначеного будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В будинку зареєстрована вона, її сини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідач по справі ОСОБА_4 її колишній чоловік.

ОСОБА_4 зареєстрований в будинку з дозволу колишнього власника будинку, яка доводилась матірю ОСОБА_4 ОСОБА_8.

Шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано.

Відповідач у витратах по утриманню будинку участі не приймає. Реєстрація відповідача перешкоджає їй, як власнику будинку, вільному користуванню та розпорядженню своїм майном. Добровільно відповідач відмовляється знятися з реєстрації, тому вона вимушена звернутися із зазначеним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача на задоволені позовних вимог наполягав, просив суд їх задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів посилався на документи, які підтверджують право власності на будинок, рішення щодо розірвання шлюбу та акти за якими зазначено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає в будинку з 2002 року.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог посилалася на те, що після смерті матері ОСОБА_8 право власності на будинок перейшло до позивача по справі, однак залишилося інше спадкове майно, яке знаходиться в будинку і яке є особистими речами ОСОБА_4. Крім того ОСОБА_4, після смерті матері, поставив паркан навколо будинку, постійно проживає в літній кухні зазначеного будинку. В підтвердження зазначених обставин надавали пояснення свідки. Вважає сумнівними акти, про те, що відповідач не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки особи, яки складали акт та підписували його до суду не зявилися та не підтвердили справжність своїх підписів до обставинах викладених в акті.

Третя особа в судове засідання не зявилася, надіслала на адресу суду заяву про слухання справи за відсутності свого представника.

Суд, вислухавши думку сторін, свідків, вивчивши матеріали справи приходить до наступного.

Як встановлено судом, підтверджується доданими до матеріалів справи доказами та поясненнями свідків, ОСОБА_8 доводилась матірю ОСОБА_4, відповідачу по справі і він зареєстрований в будинку з її дозволу.

За договором довічного утримання від 29.12.2006 р. посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу, ОСОБА_5, який зареєстровано в реєстрі за № 4661, ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_3 будинок та земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська обл., Нікопольський район, с. Менжинське, вул. Степова, буд. 50. (а.с. 5)

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2014 р. № 21932958 проведено державну реєстрацію зазначеного будинку та земельної ділянки на імя ОСОБА_3, позивача по справі. (а.с. 6-7)

За рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 24.11.2005 р. шлюб між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 розірвано. (а.с. 41) За рішенням суду дата припинення шлюбних відносин зазначено серпень місяць 2002 р.

ОСОБА_3 отримала свідоцтво Серії І-КИ № 032847 про розірвання шлюбу 15.09.2006 р. (а.с. 9)

Відповідно до довідки № 1380 від 05.06.2014 р. виданою ОСОБА_9 сільською радою Нікопольського району за адресою с. Менжинське, вул. Степова, буд. 50 зареєстровані ОСОБА_3, її сини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідач по справі ОСОБА_4 (а.с. 8)

Зазначені обставини не заперечуються сторонами, тому не потребують додаткового доказування.

Залучені в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, надали суду пояснення за якими ОСОБА_11, ОСОБА_7 пояснили, що постійно ОСОБА_4 не проживає у домоволодіння, однак приїжджає до будинку і іноді свариться з ОСОБА_3

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 суду пояснили, що ОСОБА_3 постійно проживає в зазначеному домоволодінні, оскільки вони його там бачать, крім того свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він є зварювальником і допомагав ОСОБА_4 нещодавно ставити паркан у будинку 50 по вул. Степовій в с. Менжинському Нікопольського району.

Зазначені пояснення свідків протирічать між собою, тому не можуть бути сприйняті судом як на підставу доказів по обставинам справи так і на підставу їх спростувань.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ч. 1 ст. 321 ЦК України, передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

П. 33 зазначеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не? ?пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що? ?він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої? ?законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна? ?небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

За змістом ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ОСОБА_9 сільської ради Нікопольського району від 03.06.2014 р. та 05.03.2015 р. матеріально побутових умов життя ОСОБА_3 складених за підписами ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 затверджених секретарем виконкому зазначається в тому числі що ОСОБА_4 за актом від 03.06.2014 р. не проживає в будинку з 2001р., за актом від 05.03.20015 р. не проживає з 2002 р.

Судом задоволено клопотання представника позивача, щодо залучення в якості свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, однак на неодноразові виклики свідки до зали судового засідання не зявилися.

Зазначені акти фіксують факт не проживання відповідача в будинку понад один рік, однак не зазначають, яким чином відповідачем, який є колишнім членом сімї, порушується право власності ОСОБА_3 чи законного її володіння будинком 50 по вул. Степовій в с. Менжинському Нікопольського району.

Доказів того, що існує реальна? ?небезпека порушення ОСОБА_3 її права власності чи законного володіння зі сторони відповідача також судом не добуто, матеріали справи не містять.

Крім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим.

Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до думки про необхідність відмовити в задоволені позову, оскільки мотивування вимог щодо понесення витрат на комунальні послуги та реєстрація місця проживання відповідача в будинку не є співставними з позовними вимогами визнання таким, що втратив право користування житлом, оскільки існування реальної? ?небезпеки порушення ОСОБА_3 її права власності чи законного володіння зі сторони відповідача суду не доведено. Щодо порушення свого права по сплаті послуг, то на думку суду ОСОБА_3 має право звернутися до суду з відповідним позовом.

У звязку із відмовою у задоволенні позовних вимог, суд приходить до думки про необхідність звернення судового збору, сплаченого позивачем, в рахунок Держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 213-215, 218, 226 ЦПК України , суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Нікопольський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_18