Ухвала

іменем україни

25 січня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю «Арвест» про визнання права власності на транспортні засоби,за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 травня 2015 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір комісії на придбання транспортних засобів, відповідно до умов якого ОСОБА_7 (комісіонер) прийняла на себе зобов'язання з придбання для нього (комітента) від свого імені, але за рахунок його коштів автомобілів, а він за цим договором набуває право власності на придбаний товар та зобов'язується виплатити їй винагороду за виконання прийнятого на себе зобов'язання.

Позивач зазначав, що ОСОБА_7 не виконала своїх договірних зобов'язань, не передала йому ні звіту комісіонера, ні транспортних засобів, які були придбані нею за рахунок його коштів у товариства з обмеженою відповідальністю «Арвест» (далі - ТОВ «Арвест»).

У зв'язку з цим позивач просив визнати за ним право власності на транспортні засоби: автомобіль марки «Мерседес-Бенц Макларен СЛР», номер кузова НОМЕР_1, 2006 року випуску, та автомобіль марки «Бентлі-Континенталь», номер кузова НОМЕР_2, 2009 року випуску.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки «Мерседес-Бенц Макларен СЛР», номер кузова НОМЕР_1, 2006 року випуску, та автомобіль марки «Бентлі-Континенталь», номер кузова НОМЕР_2, 2009 року випуску. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що 15 травня 2015 року між громадянином Німеччини ОСОБА_6 (комітентом) та ОСОБА_7 (комісіонером) було укладено договір комісії на придбання майна (транспортних засобів) для комітента. Відповідно до п. 1.1 цього договору комісіонер бере на себе зобов'язання з придбання для комітента від свого імені, але за рахунок комітента наступного майна: автомобіля марки «Мерседес-Бенц Макларен СЛР», номер кузова НОМЕР_1, 2006 року випуску, та автомобіля марки «Бентлі-Континенталь», номер кузова НОМЕР_2, 2009 року випуску. У свою чергу комітент зобов'язується виплатити комісіонеру винагороду за виконання прийнятого на себе зобов'язання (п. 1.2 договору).

Установлено, що за договором купівлі-продажу від 5 червня 2015 року ОСОБА_7 придбала для ОСОБА_6 вищезазначені автомобілі у ТОВ «Арвест».

Задовольняючи позов ОСОБА_6 про визнання права власності на транспортні засоби, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості й доведеності таких позовних вимог, оскільки відповідно до умов договору комісії (п. 1.3) товар, придбаний комісіонером для комітента, є власністю останнього. При цьому договором передбачено, що право власності на товар переходить до нього з моменту, зазначеного в договорі, укладеному комісіонером у рамках виконання доручення комітента. Відповідно до договору купівлі-продажу від 5 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_7 та ТОВ «Арвест», право власності на товар переходить до покупця з моменту повного розрахунку за договором купівлі-продажу. Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 не виконала своїх договірних зобов'язань, натомість комітент їх повністю виконав і провів повну оплату за товар у день укладення договору, а тому він набув право власності на предмет комісії (транспортні засоби) 5 червня 2015 року.

При цьому було встановлено, що Генеральною прокуратурою України розслідується кримінальне провадження від 3 вересня 2013 року № 0000225 за підозрою громадянина України ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3. ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України. Під час досудового розслідування, 16 грудня 2011 року органом досудового слідства з метою забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна було накладено арешт на автомобілі «Мерседес-Бенц Макларен СЛР», номер кузова НОМЕР_1, 2006 року випуску, та «Бентлі-Континенталь», номер кузова НОМЕР_2, 2009 року випуску, власником яких є ОСОБА_9 Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року у справі № 761/12427/15-к було скасовано арешт на вищезазначені автомобілі, що був накладений постановою заступника начальника відділу - начальника 1 відділення 3 відділу 1 Управління ГСУ СБУ майора юстиції Усова Д.С. від 16 листопада 2011 року.

Отже, встановивши, що указані вище договори були укладені після постановленняШевченківським районним судом м. Києва ухвали від 12травня 2015 року у справі № 761/12427/15-к про задоволення клопотання ТОВ «Арвест» та скасування арешту на вищезазначені автомобілі, суд дійшов висновку, що на час укладення договору купівлі-продажу транспортних засобів та передачі у власність таких транспортних засобів позивачу, будь-яких обмежень щодо предмета цієї угоди не існувало.

Апеляційний суд встановив, що указана вище ухвала Шевченківського районного суду м. Києва на момент вчинення правочину не набрала законної сили, оскільки апеляційним судом м. Києва 10 червня 2015 року була скасована у зв'язку з відсутністю документального підтвердження права власності на спірні автомобілі за ТОВ «Арвест».

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_6 зазначав, що відповідач у порушення укладеного між ними договору комісії не передав йому придбані за його кошти автомобілі, чим фактично не визнав та оспорив його право власності, а тому його порушене право в силу ст. 16 ЦК України підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на майно у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не ґрунтується на вимогах Закону.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Апеляційним судом було встановлено, що підставами звернення з цим позовом до суду є невиконання ТОВ «Арвест» п. 2.1 договору купівлі-продажу транспортних засобів від 5 червня 2015 року щодо передачі транспортних засобів та документів на них не пізніше 5 липня 2015 року. Суд вважав, що зазначені обставини вказують на порушення ТОВ «Арвест» своїх договірних зобов'язань, однак ніяк не вказують на оспорення останнім права власності позивача на транспорті засоби.

Такий висновок апеляційного суду є правильним.

До того ж відповідно до ст. 620 ЦК України в разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права є підставою для відмови в позові.

Ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд апеляційної інстанції правильно виходив із встановлених у справі обставин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків суду не спростовують, тому рішення суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

О.О. Дьоміна М.В. Демяносов А.О. Леванчук О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: