Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2013 року, -

встановила:

ПАТ КБ «ПриватБанк» заявою від 03.07.2013, що надійшла до Ужгородського міськрайонного суду 25.07.2013, предявило зазначений позов до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 18.01.2006 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Пунктом 9.12. Умов і Правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобовязання і спричинив виникнення боргу, який станом на 30.06.2013 склав 27246,42 грн, з яких: 7831,18 грн заборгованість за кредитом, 17641,60 грн заборгованість за процентами, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1273,64 грн процентної складової штрафу.

Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобовязань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 18.01.2006 у розмірі 27246,42 грн і покласти на нього судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.12.2013 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.01.2006 у сумі 27246,42 грн, у т.ч., 7831,18 грн боргу за кредитом, 17641,60 грн боргу за процентами, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1273,64 грн процентної складової штрафу; стягнуто з відповідача на користь позивача 272,46 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 01.12.2016 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та відмову в позові. На думку сторони, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, у справі немає доказів укладання кредитного договору між банком і споживачем фінансових послуг у встановленій законом формі, заява про надання кредиту та Умови і Правила надання банківських послуг не складають такого договору. Банк необґрунтовано нарахував два види штрафу за порушення грошових зобовязань, застосувавши фактично подвійну цивільно-правову відповідальність. Позов предявлено із пропуском як загальної, так і спеціальної позовної давності, яку в суді першої інстанції просив застосувати відповідач, що суд залишив поза увагою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3, яка апеляцію підтримала, позивача ОСОБА_4, яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Звертаючись із позовом про стягнення боргу, кредитор виходив із того, що спірні правовідносини виникли між сторонами належно вчиненого правочину. Проте, така правова позиція позивача не ґрунтується на законі, належних і допустимих доказах та суперечить обставинам справи. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, кредитних зобовязань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів і набуття, збереження майна без достатньої правової підстави в редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Встановлено, що 18.01.2006 ОСОБА_2 заповнив у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» (на той час закрите акціонерне товариство) бланк заяви про надання банківських послуг № SAMDN777, на підставі якої йому була видана платіжна картка № 765787 (а.с. 10-11, 19-23). У заяві зазначено, зокрема, таке:

Кредитна картка. Тип карти: MasterCard НОМЕР_1; валюта: гривня; строк дії: 10/07; тип кредитного ліміту: фінансовий фіксований; сума кредитного ліміту: 4000,00 грн; базова процентна ставка: 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році; строку дії кредитного ліміту: дорівнює строку дії картки; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. У заяві також вказано, що заявник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, висловлює свою згоду, що ця Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

На підтвердження підстав позову, умов договору, з якого відповідно до правової позиції позивача виник спір, та предявлених вимог банк додав до заяви Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 12-18), згідно із якими, зокрема:

ці Умови і Правила визначають умови, на яких банк пропонує клієнтам платіжні картки та інші банківські послуги, зазначені в Заяві та в Памятці клієнта, належним чином заповнена Заява підписується клієнтом і разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами та Тарифами складають укладений договір надання банківських послуг (Частина І Розділ 1 «Вступ» п. 1.1.);

Мінімальний обовязковий платіж (є обовязковим для тримачів платіжних карт, які здійснюють операції за кредитною схемою) це розмір боргових зобовязань тримача карти, які щомісячно належать до сплати тримачем протягом строку дії карти; даний платіж розраховується як сума овердрафту і суми щомісячного платежу, який складається з нарахованих до сплати процентів і частини заборгованості за кредитом; залежно від виду платіжної карти розмір і порядок розрахунків щомісячного платежу вказаний у Заяві та в Памятці клієнта і виражений в процентному співвідношенні до здійснених операцій з використанням платіжних карт (Частина І Розділ 2 «Терміни і поняття»);

Частина І Розділ 2 «Умови обслуговування» містить такі положення:

для надання банківських послуг банк… видає клієнту карти, їх вид, строк дії визначений у Заяві та в Памятці клієнта… (п. 3.1.);

порядок здійснення платіжних операцій з використанням платіжних карт, а також порядок отримання кредиту регулюється чинним законодавством України, нормами Міжнародних платіжних систем Visa International, MasterCard International, договором, Умовами і Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, Памятка клієнта оформлюється і є невідємною частиною договору тільки у випадках оформлення і видачі платіжної карти за кредитною схемою (п. 3.5.);

у Розділі 8 «Відповідальність сторін» Частини І міститься пункт 8.6., за змістом якого при порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову;

пункт 9.12. у Розділі «Інші умови» Частини І має редакцію, за якою «договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк»;

Частина ІІ «Правила користування платіжною картою»:

строк дії карти вказано на лицьовій стороні карти (місяць і рік), карта дійсна до останнього календарного дня вказаного строку (п. 3.1.1.);

строки і порядок погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картами зі встановленим Мінімальним обовязковим платежем приведені в Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору, платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості за кредитом (п. 5.3.);

строк погашення за кредитом… за платіжними картами без встановленого Мінімального обовязкового платежу провадиться наступним порядком: строк погашення процентів за кредитом щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту у повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті (поле MONTH) (п. 5.4.);

черговість і розмір погашення боргових зобовязань здійснюється в порядку, викладеному в Памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору (п. 5.7.).

З наявних матеріалів, зокрема, з банківських виписок з рахунку за кредитною карткою № 765787 (а.с. 34-35, 40-41 та ін.), убачається і ніким не заперечується, що ОСОБА_2 користувався платіжною карткою, одержаною на підставі заяви від 18.01.2006, здійснював відповідні операції тощо. У справі наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_2, що її станом на 30.06.2013 банк визначив за договором від 18.01.2006 б/н, за яким борг склав 27246,42 грн, де: 7831,18 грн заборгованість за кредитом, 17641,60 грн заборгованість за процентами, а також 500,00 грн фіксована частина штрафу і 1273,64 грн процентна складова штрафу (а.с. 6-9).

За загальними правилами, що випливають з положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, цивільні права та обовязки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобовязання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обовязки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки.

Поряд із цим, за змістом положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ) щодо укладання договору про споживчий кредит:

договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ЦК країни);

зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 628 ч. 1, ст. 634 ч. 1 ЦК України);

договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі (ст. 638 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 4 абз. 2, 3 Закону № 1023-XII));

кредитний договір укладається в письмовій формі, його зміст може бути зафіксований як в одному, так і в кількох документах, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); обовязок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий позичальнику (споживачеві), покладається на кредитодавця (ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст. 208 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 639 ч.ч. 1, 2, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 1, ч. 4 абз. 1 Закону № 1023-XII). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин), визнання його судом недійсним не вимагається (ст. 215 ч. 2, ст. 218 ч. 1, ст. 1055 ч. 2 ЦК України).

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобовязана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Наявність підстави для виникнення боргу, предявленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України).

У справі наявні лише Заява про надання банківських послуг, заповнена ОСОБА_2 18.01.2006, та Умови і Правила. Памятка клієнта і Тарифи банку, які є обовязковими складовими кредитного договору, не були додані до позовної заяви. В апеляційному суді представник банку подав «Справку об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» (а.с. 105-106), у якій зазначено, зокрема:

тип картки «Visa Classic»; тип кредитної лінії поновлювана; пільговий період (нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних) 30 днів за кожною тратою; валюта картрахунку UAH/USD, базова процентна ставка UAH 3,0%, USD 2,0% на місяць; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн/10,00 дол. США і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25-го числа місяця, наступного за звітним; комісія за несвоєчасне погашення заборгованості (при виникненні прострочення на суму понад 50,00 грн/10,00дол. США) 1% від загальної суми заборгованості, але не менше 10,00 грн/2,00 дол. США на місяць; комісія за моніторинг неактивної карти в розмірі залишку коштів на картрахунку, але не більше 10,00 грн (або еквівалент за курсом НБУ) на місяць.

Утім, ця «Справка…» не містить дати її складення, вихідних реквізитів, не підписана уповноваженою на складання, видачу таких документів особою банку, стосується іншого типу картки, водночас містить пункти щодо типу кредитної лінії, нарахування процентів у пільговому періоді, валюти картрахунку, умов розрахунку щомісячного платежу, строку його внесення, умов нарахування комісії за несвоєчасне погашення заборгованості (за правовою природою неустойки (пені), яка не передбачена ані Заявою, ані Умовами і Правилами), тобто, визначає умови кредитного договору, які за типом картки радикально від відрізняються від змісту Заяви та Умов і Правил, на які як на підставу позову посилався банк. Істотно відрізняються й інші параметри кредитування. Наприклад: у Заяві зазначено про видачу картки типу «MasterCard» (Міжнародна платіжна система MasterCard International), у «Справке…» зазначено картку типу «Visa Classic» (Міжнародна платіжна система Visa International); у Заяві пільговий період відсутній, у «Справке…» такий період встановлений із відповідним порядком нарахування процентів; у Заяві строк внесення щомісячних платежів не встановлений, у «Справке…» - до 25-го числа місяця, наступного за звітним; у «Справке…» встановлена фактична пеня за порушення зобовязань позичальником, яка названа комісією, у Заяві та в Умовах і Правилах такої немає і т.ін.

Тим часом, якщо Умови і Правила визначають загальні умови, на яких будь-яка особа може укласти кредитний договір за правилами договору приєднання, то у Памятці клієнта поряд зі змістом Заяви визначаються індивідуальні умови кредитування конкретного позичальника, що можуть відрізнятися від загальних умов. Саме індивідуальні умови кредитування передбачають процентну ставку за кредитом, комісії, конкретний порядок погашення боргових зобовязань, істотні умови відповідальності за порушення зобовязань тощо.

Отже, у наданій суду «Справке…» фактично відображені умови договору, які за правилами, визначеними самим кредитором, належить фіксувати в Памятці клієнта, проте, доказів оформлення якої в момент укладання договору немає. «Справка…» не підписана ані позичальником, ані відповідною службовою особою банку, ніщо не вказує на те, що цей документ доводився до відома позичальника на час, який кредитор визначає часом укладання договору. Надана апеляційному суду «Справка…» не відповідає встановленим ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу та не може братися судом до уваги. Стосовно Памятки клієнта представник позивача пояснив, що інших, окрім тих, що є справі, документів про оформлення правовідносин сторін, в т.ч., згаданої памятки, немає. Не були надані суду і Тарифи банку, які теж є обовязковими складовими кредитного договору.

Із урахуванням наведеного, відповідач повинен був ясно, у передбаченій законом, у даному випадку письмовій формі здійснити своє волевиявлення щодо укладання кредитного договору з індивідуальними умовами кредитування шляхом підписання відповідного документа (документів, за потреби відповідних положень Умов і Правил), у якому (яких) такі умови зафіксовані (вищенаведені норми закону та ст. 203 ч.ч. 3, 4, ст. 205 ЦК України). Дотримання належної форми і порядку укладання договору є обовязком саме кредитора сторони, яка запропонувала укласти договір невизначеному колу осіб, розробила його умови (ст. 634, ст. 641 ч. 1 ЦК України). Ці вимоги закону не були виконані, що позивачем не спростовано.

Таким чином, у справі відсутній кредитний договір від 18.01.2006 б/н, оскільки наявні документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір, тож сторони не уклали договір у формі, що її визначив сам позивач і на додержання якої погодився відповідач. На час розгляду справи судом немає можливості встановленим порядком безспірно зясувати умови, на яких були надані банком кошти відповідачу, зокрема, щодо порядку нарахування процентів у відповідних періодах, порядку, строків сплати коштів, структури відповідних платежів, які є регулярними, впливають на сукупну вартість кредиту, а також наявності чи відсутності комісії за несвоєчасне погашення заборгованості, усі ці параметри належать до істотних умов кредитного договору. З огляду на такі обставини, відповідні підстави позову, доводи і міркування позивача ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Визнання особою факту укладання кредитного договору за відсутності доказів дотримання належної форми договору (письмової форми) не ґрунтується на законі, не має правового значення, тому не може братися судом до уваги. Відсутність доказів дотримання належної письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність, а також відсутність правової підстави для предявлення банком позову про стягнення боргу, що виник саме з такого договору та на погоджених сторонами умовах.

Здійснення сторонами певних цивільних прав і обовязків, що виникли внаслідок їхніх дій, не спростовує факту недотримання належної форми договору, сама по собі сплата часткових платежів за кредитом не може свідчити про належне досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору, про обізнаність з усіма умовами договору, якщо не були дотримані вимоги закону щодо відповідного оформлення правовідносин. Ці обставини вже самі по собі виключали можливість задоволення позову щодо стягнення заборгованості саме за кредитним договором із відповідними її елементами. Недотримання письмової форми договору, а відтак його нікчемність є доводом апеляційної скарги, що знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Водночас, оскільки кошти банком відповідачу були надані та виникло питання про застосування позовної давності, колегія суддів постає перед необхідністю дати оцінку й наступним фактам і обставинам.

Сторонами не заперечується та підтверджується банківськими виписками, в тому числі, випискою, наданою під час апеляційного розгляду справи, іншими матеріалами справи, що платіжна картка MasterCard № 765787 зі строком дії по жовтень 2007 року ОСОБА_2 була видана, йому видавалися й грошові кошти. ОСОБА_2 користувався коштами, платіжною карткою, здійснював операції з нею, за кінцевим результатом яких сума коштів, яка ним була одержана від банку та не була повернена, підтверджується в розмірі 7831,18 грн. Банком ця сума облікована як кредитний ліміт, останній такий встановлювався 25.03.2009 у розмірі 7840,00 грн. За наявними в справі даними (банківські виписки, розрахунок заборгованості) відповідач у періоді з 01.11.2007 по 20.01.2012 здійснював часткові нерегулярні платежі на користь банку, вносив кошти на погашення заборгованості перед банком, інтервали між платежами становили від 2-х до 25-ти місяців, останній за часом платіж був здійснений 20.01.2012 у сумі 495,00 грн, після цього не фіксувалися жодні платежі відповідача. Тобто, перерви між платежами не перевищували трьох років.

У суді першої інстанції відповідач просив застосувати позовну давність за правилами, передбаченими ст.ст. 256, 257, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України, та відмовити в позові внаслідок її спливу (а.с. 28-29). Сплив позовної давності за умови обґрунтованості вимог є самостійною підставою для відмови в позові, однак, якщо при цьому вимоги позову безпідставні, необґрунтовані та недоведені, у позові слід відмовити саме з цих підстав.

Спосіб визначення суми, предявленої позивачем до стягнення з відповідача, не ґрунтується на законі та договорі. Беручи до уваги, що у справі відсутній кредитний договір, правовідносини, що виникли між сторонами, не можна визнати кредитними. Для стягнення 7831,18 грн в якості заборгованості за сумою кредиту правових підстав немає, відтак, відсутні підстави і для стягнення інших предявлених позивачем видів похідних платежів у відповідних розмірах, базою для нарахування яких слугувала заборгованість за кредитом і нарахування яких здійснювалося виходячи з помилкової правової позиції щодо характеру спірних правовідносин.

Поряд із цим, слід врахувати таке. Позивач предявив вимоги про стягнення коштів як таких, що, зокрема, були надані в якості кредиту (7831,18 грн). Факт надання цих коштів відповідачу і факт їх отримання останнім встановлені, не заперечуються і відповідають обставинам справи. Поставивши питання про відсутність кредитного договору та кредитних правовідносин, що з нього випливають, відповідач визнав, що володіє отриманими від банку грішми без належної правової підстави.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно; особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні (ст. 1212 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. 1, 3 ЦК України).

Частковими платежами, що здійснювалися на користь позивача по 20.01.2012 включно, ОСОБА_2 неодноразово визнавав свій борг і переривав перебіг позовної давності (ст. 264 ч.ч. 1, 3 ЦК України). Із позовом, предметом якого є стягнення (повернення) наданих відповідачу коштів у сумі 7831,18 грн, банк звернувся до суду у липні 2013 року, тобто, в межах трирічної загальної позовної давності (ст. 257 ЦК України). Зважаючи на те, що підставами позову є факти надання коштів позивачем та отримання їх відповідачем без достатньої правової підстави, які мали місце, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування вимоги про повернення цих коштів за обставин, встановлених у справі, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Відповідач не має правових підстав володіти отриманими від банку грошовими коштами у сумі 7831,18 грн.

Виходячи з наведеного, позов про стягнення саме заборгованості за кредитним договором з відповідними її елементами був предявлений з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи. Однак, є встановленими і доведеними факти надання 7831,18 грн позивачем та отримання їх відповідачем, який своїми діями визнав цей борг, без достатньої правової підстави, тому вимога позивача про стягнення (повернення) цих коштів підлягає задоволенню.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 7831,18 грн, якими відповідач володіє без достатньої правової підстави, у інших вимогах позову відмовити внаслідок їх безпідставності та необґрунтованості.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2013 року скасувати, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» () кошти в сумі 7831,18 грн (сім тисяч вісімсот тридцять одна гривня 18 коп.), у задоволенні інших вимог відмовити, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 457,89 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді