АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/821/2017 головуючий у 1-й інстанції: Колесник О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, треті особи: Державна реєстраційна служба України, Cлужба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності на квартиру, виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ПАТ "Дельта Банк" звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 березня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого згідно з договором купівлі-продажу права вимоги від 8 грудня 2011 року він є, та ОСОБА_1, укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 159150 доларів США на строк до 19 березня 2029 року зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання відповідач передала в іпотеку банку належне їй на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2007 року нерухоме майно, а саме квартиру кв. АДРЕСА_1. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_1 не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 228787,86 доларів США.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості в розмірі 228787,86 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі ПАТ "Дельта Банк" права власності на нього; визнати за ПАТ "Дельта Банк" право власності на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1; припинити право власності ОСОБА_1 на вказане майно та виселити з квартири відповідача та усіх інших мешканців, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою; витребувати у ОСОБА_1 та передати позивачу технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року позов ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково. В рахунок погашення основного зобовязання щодо стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0, укладеним 17 березня 2008 року між АКІБ „УкрСиббанк" та ОСОБА_1, в сумі 228787,86 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,20 кв. м., згідно договору іпотеки №79954, укладеного 17 березня 2008 року, шляхом передачі ПАТ „Дельта Банк" права власності на вказане нерухоме майно. Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, в тому числі право користування, володіння та розпорядження нею; виселено ОСОБА_1 з усіма мешканцями з зазначеної квартири; витребувано у ОСОБА_1 та передано ПАТ „Дельта Банк" технічний паспорт та право установчі документи на вказану квартиру.

На підставі ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання звернення стягнення на предмет іпотеки на вказане нерухоме майно та виселення на строк дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті, який набрав чинності 7 червня 2016 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом, у розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, оскільки не містить інформації щодо складових заборгованості, зокрема, за тілом кредиту та процентами, а також періоду нарахування, що не дає можливості перевірити правильність нарахування заборгованості або застосувати строк позовної давності. Крім того, судом не враховано, що позивач обрав не належний спосіб захисту своїх прав, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України.

Представник ПАТ "Дельта Банк" - Стрикаль С.В. в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Кулик А.Ю. просив вирішення даного питання покласти на розсуд суду.

Інші особи в суд апеляційної інстанції не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 17 березня 2008 року між АКБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ " УкрСиббанк ", та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 159150 доларів США, а позичальник зобов'язувався повернути банку цю суму в строк до 19 березня 2029 року зі сплатою 11,9 % річних.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між АКБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк ", та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 79954, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку квартиру квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,20 кв. м.

8 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ "УкрСиббанк" передало (відступило) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого останнє замінило первісного кредитора у зазначених вище зобов'язаннях, та внаслідок такої передачі до ПAT "Дельта Банк" перейшло право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань виникла заборгованість у розмірі 228787,86 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1828701 грн. 37 коп., з яких: 157861,20 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1261784 грн. 57 коп. - заборгованість за кредитом та 70926,66 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 566916 грн. 80 коп., - заборгованість за процентами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. При цьому в разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тому суд стягнув заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та одночасно вирішив питання про визнання за банком права власності й припинення права власності відповідача на предмет іпотеки, виселив її з домоволодіння, яке є предметом іпотеки.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателяабо за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку").

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Пунктом 4.1. Договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення та предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором, або будь-якого зобов'язання, що забезпечується іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки та в інших випадках відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 4.2 зазначеного договору звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України "Про іпотеку". Зверненнястягнення на предмет іпотеки за рішенням із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та Закону України "Про іпотеку".

У розділі 5 вказаного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання один із способів здійснення якого є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Закону України "Про іпотеку" (п. 5.2.1).

Встановивши, що за умовами іпотечного договору №79954 від 17 березня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України "Про іпотеку", суд першої інстанції вірно виходив із того, що за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону.

Ураховуючи викладене, суд у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України не врахував зазначені положення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не звернув на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України "Про іпотеку". Отже, за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" .

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1509 грн. 35 коп., що підтверджується квитанцією №8837996 від 31 травня 2016 року (т. ІІ, а. с. 75).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1. підлягає задоволенню, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1509 грн. 35 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності на квартиру, виселення відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на користь ОСОБА_1витрати по сплаті судового збору в розмірі 1509 грн. 35 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук