Справа № 720/1053/17
Провадження № 2/720/641/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Лукян Г.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Припрутської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1. Спадщину після його смерті по 1/4 частці спадкового майна прийняли дружина померлого - ОСОБА_4, яка мала право на обов'язкову частку у спадщині та він, як спадкоємець за заповітом. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на 3/4 частки спадкового домоволодіння, яку він успадкував своєчасно. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник Припрутської сільської ради Новоселицького району в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Припрутської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 338 від 14 березня 2017 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 відносилося до дворів робочого типу, головою якого був ОСОБА_3.

З свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1961 року вбачається, що ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4.

Житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння, були побудовані на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Припрутській сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння.

Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування.

Так, у 1961 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час реєстрації шлюбу) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них.

Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя.

Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці, присвоєно адресну частину по АДРЕСА_1 та зареєстровано в сільській раді під окремим особистим рахунком НОМЕР_2, в якому проживали подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, то домоволодіння вважається їх спільним майном та з часу побудови та реєстрації вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожним з них.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час виникнення вказаних правовідносин, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до вимог ст. 535 ЦК УРСР право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні подружжя, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Згідно заповіту, який був складений 27 березня 2000 року та посвідчений секретарем Припрутської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець ОСОБА_3 заповів позивачу все своє майно.

Оскільки ОСОБА_3 був чоловіком ОСОБА_4, яка на час його смерті була непрацездатною, то вона мала обов'язкову долю у спадщині в порядку ст. 535 ЦК УРСР.

Спадщину після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець по заповіту на 1/4 частку домоволодіння своєчасно прийняв позивач ОСОБА_2, оскільки протягом шестимісного терміну з часу відкриття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Спадщину на обов'язкову долю після смерті ОСОБА_3, яка складала 1/4 частку домоволодіння прийняла непрацездатна дружина спадкодавця ОСОБА_4, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Припрутської сільської ради Новоселицького району № 339 від 14 березня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частку вказаного домоволодіння.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 15 листопада 1961 року вбачається, що ОСОБА_4 була матір'ю позивача ОСОБА_2..

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_2. після укладання шлюбу змінив своє прізвище на «ОСОБА_2».

Рішенням Новоселицького районного суду від 28 квітня 2017 року встановлений юридичний факт родинних відносин, що померла ОСОБА_4 була матір'ю позивача.

Позивач своєчасно прийняв спадщину після смерті своєї матері як спадкоємець за законом 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Припрутської сільської ради Новоселицького району № 452 від 23 травня 2017 року.

Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_3 та спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері ОСОБА_4, спадщину після їх смерті прийняв своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування.

На підставі ст.ст. 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 524, 529, 535, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А», сараю літера «Б», колодязя № 1, огорожи № 2-3 та яке розташовано по АДРЕСА_1, а саме на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 та на 3/4 частки домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: