У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Шептицька С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування 60/100 частин нежитлових будівель,

В С Т А Н О В И Л А :

04 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся у Володимирецький районний суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування 60/100 частин нежитлових будівель.

Рішенням Володимирецького районного суду від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_3 - задоволено повністю.

Визнано договори дарування 60/100 частин кожної з окремих нежитлових будівель бази відпочинку „Воронківське озеро", а саме одноповерхової будівлі (літ.Б-1) загальною площею 43,8 кв.м., двоповерхової будівлі (літ.А-11) загальною площею 325,7 кв.м., будівлі кухні (літ.В-1) загальною площею 14,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які укладені 31.03.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03.2009 року за №№ 1134, 1136, 1138 такими, що укладені з порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України стосовно волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1147/2017 Головуючий у 1 інстанції : Іванків О.В.

Доповідач : Григоренко М.П.

Визнано недійсним договір дарування 60/100 частин окремої нежитлової будівлі бази відпочинку „Воронківське озеро", а саме одноповерхової будівлі (літ.Б-1) загальною площею 43,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 31.03.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03. 2009 року за № 1136, як такий, що укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_3 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Визнано недійсним договір дарування 60/100 частин окремої нежитлової будівлі бази відпочинку „Воронківське озеро", а саме двоповерхової будівлі (літ.А-11) загальною площею 325,7 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 31.03.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03. 2009 року за № 1134, як такий, що укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_3 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Визнано недійсним договір дарування 60/100 частин окремої нежитлової будівлі бази відпочинку „Воронківське озеро", а саме будівлі кухні (літ.В-1) загальною площею 14,8 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 31.03.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03.2009 року за № 1138, як такий, що укладено під впливом тяжкої для ОСОБА_3 обставини і на вкрай невигідних умовах.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені ним та документально підтверджені судові витрати в сумі 826,81 грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Остапенко В.С. покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що суд розглянув справу у відсутності особи, права та обов`язки якої вирішено оскаржуваним судовим рішенням.

Зазначає, що із приєднаних до позовної заяви копій оспорюваних договорів дарування вбачається, що обдарованими є ОСОБА_4 та ОСОБА_1, оскільки у договорах дарування вказано, що кожному з них окремо подаровано ОСОБА_4 60/100 частин спірного нерухомого майна, а ОСОБА_1 40/100 частин спірного нерухомого майна.

В натурі частки майна подарованого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не виділялись, отже майно знаходиться у спільній частковій власності зазначених осіб.

Вважає, що позовні вимоги пред`явлені до відповідача стосуються також і ОСОБА_1, як співвласника майна.

В порушення ч. 2 ст. 35 ЦПК України судом не залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, що на його думку є підтвердженням одностороннього та упередженого судового розгляду справи.

Судом постановлено незаконну ухвалу від 06 травня 2016 року про забезпечення позову, якою накладено арешт на одноповерхову будівлю Б-1, двоперхову будівлю А-ІІ, будівлю кухні В-1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які належать ОСОБА_1 Цією ухвалою незаконно позбавляється право власника майна (ОСОБА_1) на розпорядження її майном, хоча останню суд не залучив до участі в справі.

Вважає, що у суду апеляційної інстанції є законні підстави постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Також вказує, що ОСОБА_3 мав довести не лише існування загрози його банкрутства на момент укладення оспорюваних договорів дарування, а й необхідність їх укладення саме для уникнення банкрутства.

Суд дійшов необгрунтованого висновку про укладення позивачем трьох договорів дарування нежитлових будівель від 31.03.2009 року під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах та помилково задовольнив позовні вимоги.

Крім того, позивачем ОСОБА_3 було приховано від суду той факт, що позовні вимоги вже були предметом судового розгляду і по справі ухвалено рішення, яке набрало законної сили, а саме, в провадженні Костопільського районного суду Рівненської області перебувала цивільна справа № 564/1697/15-ц за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування нежитлових приміщень. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено за безпідставністю і це рішення є чинним.

Із цих підстав просив залучити ОСОБА_1 до апеляційного розгляду, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, рішення Володимирецького районного суду від 03 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою Володимирецького районного суду від 06 травня 2016 року, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі в сумі 606,32 грн.

В ході апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_1 адвокат Остапенко В.С. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 також просив відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеню.

В матеріалах справи міститься копія рішення Апеляційного суду Рівненської області від 17 березня 2016 року (а.с. 66), із змісту якого вбачається, що позивачу ОСОБА_3 вже було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_8 та ОСОБА_1 про визнання недійсними трьох договорів дарування нежитлових будівель від 31 березня 2009 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 31.03.2009 року за №№ 1134, 1136, 1138, на підставі статті 233 ЦК Українии, як вчинені особою під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Звертаючись до Володимирецького районного суду 05 травня 2016 року із своїим позовом лише до ОСОБА_4, позивач ОСОБА_3 фактично заявив тіж ж самі позовні вимоги до тієї ж самої особи, які були вже вирішені вищевказаним судовим рішенням Апеляційного суду Рівнеської області і яке набрало законної сили.

Твердження сторони позивача про те, що предметом розгляду по даній справі вже є інші обставини, а не ті які були предметом розгляду справи, за результатом розгляду якої було ухвлено рішення Апеляційного суду Рівненскьої області від 17 березня 2016 року, оскільки тепер ОСОБА_3 наполягає на визнанні недійсними договорів дарування 60/100 частини нежитлових будівель від 31 березня 2009 року, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до положень ч. 3 статті 203 ЦК України, на увагу не заслуговують.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_3 чітко вбачається, що його волевиялення на укладення вищевказаних договорів не було вільними та не відповідало його волі саме через те, що ці договори він вчинив не тому, що хотів обдарувати свого батька - відповідача ОСОБА_4, а тому, що у такий спосіб мав намір уникнути від виконання своїх зобов»язань за рахунок вищевказаного нерухомого майна в ході здійснення процедури його банкрутства, як підприємця.

Саме із посиланням на положення ст.233 ЦК України, ОСОБА_3 у своїй позовній заяві від 05 травня 2006 року повторно просив Володимирецький районний суд визнати вищевказані правочини недійсними, як укладені під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Положення частини 3 статті 203 ЦК України є загальними для всіх передбачених параграфом 2 глави 16 розділу ІV книги 1 ЦК України підстав визнання недійсними правочинів, в тому числі і для статті 233 ЦК Україини, і тому в кожному конкретному випадку підлягає встановленню дійсне волевиялення кожного учасника правочину і таке волевиявлення ОСОБА_4 при укладенні вищевказаних правочинів вже було встановлено рішенням Апеляційного суду Рівненскьої області від 17 березня 2016 року, в зв»язку із чим Володимирецький районних суд фактично повторно розглянув позовні вимоги, які вже були предметом судового розгляду і по яким було ухвалено відповідне судове рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Частиною 1 статті 310 ЦПК України визначено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 310, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 червня 2016 року скасувати.

Провадження у даній цивільній справі закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук