Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П.,Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2015 року у цивільній справі за позовом прокурора Рокитнівського району Рівненської області в інтересах держави в особі управління державного казначейства України в Березнівському районі Рівненської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної злочином,

заслухавши доповідача, пояснення відповідача та його представника ОСОБА_2, прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2015 року задоволено позов прокурора Рокитнівського району Рівненської області в інтересах держави в особі управління державного казначейства України в Березнівському районі Рівненської області до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної злочином: стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави заподіяну злочином шкоду в сумі 32700грн.

В апеляційній скарзі на це рішення відповідач покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Вказує, що вироком суду його визнано винним у привласненні на свою користь бюджетних коштів в сумі 32 700 грн.

Вважає висновки суду про безтоварність накладної, про привласнення грошей на свою особисту користь не є встановленими фактичними даними у кримінальній справі,а є висновками суду (оцінкою,правозастосуванням), які обставинами у значенні ч.1 ст. 60 ЦПК України взагалі та преюдиційними у значенні ч. 4 ст. 61 ЦПК , зокрема, не являються.

Доводить, що ревізією, яка була здійснена КРУ Березнівського району з 1 жовтня 2009 року по 11 листопада 2009 року за період діяльності ДП СЛАП "Березнівський держспецлісгосп" безтоварності операції та нецільового використання бюджетних коштів не встановлено було. Навпаки, ревізією було встановлено факт придбання ДП за бюджетні кошти в сумі 32700 гривень 218 тис. сіянців сосни звичайної однорічної в СВСК "Агроліс" і це підтверджено зустрічною звіркою, проведеною із СВСК "Агроліс".

На його думку спірні правовідносини є бюджетними і на час існування державний контроль було покладено на органи КРУ, порядок здійснення якого визначався Бюджетним кодексом у формі ревізій, і лише дані актів ревізій є єдино належними та допустимими доказами наявності чи відсутності будь-якого цивільного правопорушення в його діях.

Вказує, що навіть у разі доведення завдання шкоди державі, то не в особі управління державного казначейства в Березнівському районі, а з врахуванням характеру правовідносин як бюджетних, позов мав бути поданий в інтересах Мінагрополітики України, тобто, позов подано в інтересах неналежного позивача і з порушенням територіальної підсудності.

Окрім того, спірні гроші були перераховані СВСК "Агроліс", яким повністю використані, а тому спір не підлягав вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Просить рішення суду скасувати і провадження у справі закрити.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги прокурора задоволено з інших правових підстав; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 32 тис. 700 грн. на відшкодування шкоди, завданої злочином.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 квітня 2016 року відмовив ОСОБА_1 6 у відкритті касаційного провадження у вказаній справі.

Постановою Верховного Суду України від 1 грудня 2016року ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2016 року скасовані, справа передана на новий апеляційний розгляд.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 працюючи на посаді директора ДП СЛАП «Березнівський держспецлісгосп», будучи службовою особою, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, зловживаючи своїм службовим становищем, в грудні 2008 року заволодів державними коштами на загальну суму 32 700 грн. Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 21 серпня 2014 року його визнано винним та засуджено за частиною другою статті 191 КК України. Цим вироком установлено, що внаслідок дій ОСОБА_1 у грудні 2008 року державі завдано збитки в розмірі 32 тис. 700 грн.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 2 грудня 2014 року зазначений вирок змінив у частині призначення покарання та звільнення від нього; у решті вирок залишив без змін.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції вважав, що завдана відповідачем шкода державі підлягає відшкодуванню на підставі статей 1166, 1187 ЦК України; при цьому суд вважав, що позовна давність до вимог прокурора не сплила, оскільки її відлік починався з 2 грудня 2014 року - дня набрання законної сили вироком суду, яким установлено вину відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989р.№3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» матеріальна відповідальність робітників і за шкоду, заподіяну злочином підприємству, установі, організації, з якими вони перебували у трудових відносинах, визначається згідно з статтями 130-138 КЗпП України. Слід також враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками". У випадках заподіяння шкоди особою, що не перебуває з підприємством, установою, організацією, колгоспом, кооперативом у трудових відносинах або не є членом колгоспу, а також при заподіянні шкоди громадянам суд керується статтями 440-466 ЦК України(1963р.), що регулюють зобов'язання, які виникають внаслідок заподіяння шкоди.

Згідно з п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 на момент спричинення шкоди займав посаду директора ДП СЛАП «Березнівський держспецлісгосп», тобто перебував у трудових відносинах з державним підприємством.

Однак, суд першої інстанції застосував загальні положення ЦК України щодо відшкодування майнової шкоди, не врахувавши спеціальні норми, зокрема положення статтей 130-134 КЗпП України, які регулюють у даному випадку відшкодування такої шкоди саме працівником, завданої під час виконання трудових обовязків.

За положеннями ч. 4 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню факти, встановлені лише вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення виключно з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Протиправність дій відповідача, його вина, факт спричинення ним шкоди та її сума стверджується вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 21 серпня 2014 року, що набрав законної сили, а тому доводи апеляційної скарги, які зводяться до спростування вини відповідача є безпідставними.

Разом з тим, частиною 3 статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (з наступними змінами) розяснено, що днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

За ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228,233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до вироку суду від 21.08.2014року довідка №110-17/62 від 20.10.2009року, видана КРУ У Березнівському районі свідчить про те, що згідно договору про співпрацю ведення лісового господарства від 5.01.2005року СВСК «Агроліс» доручив, а ДП СЛАП «Березнівський держспецлісгосп» прийняв на себе обовязки здійснення охорони та використання повного комплексу лісокультурних та лісогосподарських робіт в лісах СВСК «Агроліс». Затрати на проведення посіву та вирощування сіянців за даними бухгалтерського обліку СВСК «Агроліс» у 2007-2008роках не обліковувалися.

Як вбачається із доводів позовної заяви та пояснень сторін у судовому засіданні апеляційного суду, матеріалів справи, на підставі направлення №113 від 16.10.2009року КРУ у Березнівському районі Рівненської області проведена перевірка, за результатами якої 11 листопада 2009року складений акт №110-17/17 про виділення ДП СЛАП «Березнівський держспецлісгосп» коштів у сумі 32700грн. із бюджетних асигнувань, згідно затвердженого плану заходів Мінагрополітики України на 2008рік.

Вказані кошти у грудні 2008року перераховані СВСК «Агроліс», співзасновником якого є ОСОБА_1 та в лютому 2013 року порушено кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Таким чином шкода, заподіяна державі працівником державного підприємства ОСОБА_1 була виявлена КРУ в листопаді 2009року.

З позовом до суду про відшкодування збитків завданих злочином прокурор звернувся 6 лютого 2015року, тобто після спливу одного року з дня виявлення шкоди.

Ні з поданням позовної заяви, ні під час розгляду справи судом першої інстанції будь-яких поважних причин пропуску річного строку звернення до суду позивач не вказав, не просив його поновити та належних і допустимих доказів щодо причин пропуску не надав. Прокурор в апеляційному суді стверджував, що строк звернення до суду рахується з часу набрання чинності обвинувального вироку суду, тому він не є пропущеним.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що є обовязковою підставою для скасування рішення, апеляційний суд змушений вийти за межі доводів апеляційної скарги та постановити нове рішення про відмову по суті позовних вимог внаслідок пропуску строку звернення до суду з позовом, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що позов подано неналежним позивачем, виходячи з наступного.

Частиною ч. 3 ст. 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що у разі встановлення в діях службової особи державного підприємства або юридичної особи складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили, органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, звертаються до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих державному бюджету.

Згідно ч. 1 ст. 6 вказаного закону, посадова, службова особа державного органу, державного підприємства або юридичної особи, дії якої призвели до збитків державного бюджету, несе відповідальність згідно із законом.

Крім того, п. 2 ст. 121 Конституції України визначено, що на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч. ч. 1, 2 ст. 45 ЦПК, відповідно до яких прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, як передбачено ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Отже, прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, представляє інтереси держави України, а не інтереси казначейської служби, яка лише виконує функції держави.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст. 307 , п.3, 4 ч.1 ст. 309, ст. 316, ст.317, 325 ЦПК України, п.3 ч.1 ст.134, ст.233 КЗпП України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2015 року скасувати.

Прокурору Рокитнівського району Рівненської області в інтересах держави в особі управління державного казначейства України в Березнівському районі Рівненської області в позові до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної злочином відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення проте, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3

ОСОБА_4