Справа № 149/702/16-ц Провадження № 22-ц/772/1524/2017Головуючий в суді першої інстанції Робак М. В.
Категорія 54Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Сала Т.Б., Медвецького С.К.

при секретарі: Агєєвій Г.В.

за участю представників відповідача-Дроненка Ю.В.,третьої особи-Якименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поділля» м. Хмільник за участю третьої особи ОСОБА_3 про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою ТОВ ««Санаторій «Поділля»,ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду від 28.04.2017 року ,-

В с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТОВ «Санаторій «Поділля» за участю третьої особи ОСОБА_3 про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Зазначив , що з 16.09.1986 року позивач працював в міжколгоспному санаторії «Поділля» інженером водоканальної служби, отримав вищу освіту за спеціальністю «Фізична культура та спорт», з 13.02.1990 року був переведений на посаду завідуючого лікувально-фізкультурним комплексом, з 16.04.1996 року інструктором ЛФК з вищою освітою, з 05.07.2001 року переведено на посаду завідувача лікувально-фізкультурного комплексу санаторію, який з червня 2004 року перейменований в ТОВ «Санаторій «Поділля»,а наказом № 33 від 10 березня 2016 року його звільнено з цієї посади за пунктом 2 ч.1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю його займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Вважаючи накази в частині , що стосуються його звільнення незаконними ,посилаючись на відсутність підстав для звільнення його за пунктом 2 ч.1 статті 40 КЗпП з причин обізнаності адміністрації про відсутність у нього вищої медичної освіти при його переведенні ,а також фактів неналежного виконання своїх посадових обов'язків через недостатню кваліфікацію та на порушення порядку звільнення з ініціативи адміністрації - не запропоновані йому всі вакантні на момент звільнення посади, не запитано згоду вищестоящої профспілкової організації на його звільнення, та на те, що його звільнення , як голови профспілки, недопустиме протягом року з дня його обрання, змінюючи та доповнюючи позовні вимоги ,остаточно просив скасувати пункт 5 наказу ТОВ«Санаторій «Поділля» № 179 від 29 .12. 2015 року та наказ №33 від 10.03.2016 року про його звільнення , поновити його на роботі і стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.03.2016 року , відшкодувати заподіяну моральну шкоду 20 000 грн. та судові витрати 2000 грн.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 28.04.2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано пункт 5 наказу № 172 директора ТОВ «Санаторій «Поділля» ОСОБА_3 від 29 грудня 2015 року «Про скорочення посад в зв'язку із змінами в організації роботи, оптимізацією виробництва і праці, структурних перетворень, та повідомлення працівників про вивільнення, керуючись наказом МОЗ України № 33 від 23.02.2000 р.», згідно якого вирішено привести у відповідність кадровий склад лікувально-фізкультурного комплексу вимогам положення про відділення (кабінет) лікувальної фізкультури, затвердженого наказом МОЗ України від 16 червня 2014 року № 401, шляхом звільнення ОСОБА_2 з посади завідуючого лікувально-фізкультурним комплексом на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Визнано незаконним та скасовано наказ директора ТОВ «Санаторій «Поділля» ОСОБА_3 № 33 від 10 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з 11 березня 2016 року із займаної посади завідуючого лікувально-фізкультурним комплексом ТОВ «Санаторій «Поділля» у зв'язку із виявленою невідповідністю займаній посаді, згідно п.2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідуючого лікувально-фізкультурним комплексом ТОВ «Санаторій «Поділля»,стягнуто з ТОВ «Санаторій «Поділля» судові витрати.

У апеляційній скарзі ТОВ «Санаторій «Поділля»,ОСОБА_3 просять зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначили ,що суд не належним чином оцінив докази ,неповно з'ясував обставини справи, права та обов'язки сторін, внаслідок чого дійшов невірного висновку про необхідність задоволення позову. Зокрема, відповідач послався на те, що позивач не має необхідної освіти ,а саме повної вищої медичної освіти за спеціальністю «Лікувальна справа» за фахом «Лікувальна фізкультура»,а тому не може виконувати зазначену роботу. Крім того, суд не врахував, що звільнення позивача відбулось без порушень порядку звільнення, оскільки на час звільнення ППО ТОВ «Санаторій «Поділля» не існувало ,а членом нової ППО «Поділля» що діяла в товаристві ОСОБА_2 не був, іншої вакантної посади в товаристві, крім запропонованої ОСОБА_2 , також на час звільнення не існувало.

Заперечуючи проти скарги позивач та його представники вважають рішення суду законним і обґрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб ,що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи ,рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що ОСОБА_2 в 1986 році був прийнятий на роботу інженером водоканальної служби міжколгоспного санаторію «Поділля», в 1991 році отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Фізична культура та спорт», з 13.02.1990 року був переведений на посаду завідуючого лікувально-фізкультурним комплексом, з 16.04.1996 року інструктором ЛФК з вищою освітою, а з 05.07.2001 року був переведений на посаду завідувача лікувально-фізкультурного комплексу санаторію З листопада 1999 року являвся головою профспілкового комітету МКГ санаторію «Поділля»,який в 2004 році реорганізовано в ТОВ «Санаторій «Поділля» 28.09.2015 року звітно - виборними зборами був обраний головою первинної профспілкової організації ТОВ «Санаторій Поділля».З жовтня 2015 року являвся депутатом Хмільницької міської ради сьомого скликання.

Наказом від 10.03. 2016 року № 33 ТОВ «Санаторій Поділля» ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 11.03.2016 року за пунктом 2 ч.1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю його займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставою для звільнення став «Акт комісії, що скликана на виконання Наказу директора ТОВ «Санаторій Поділля» від 17.12.2015 року» ,без номера і дати ,складений за результатами анкетування та вивчення особових справ ,згідно якого ОСОБА_2 не відповідає займаній посаді в зв'язку з невідповідністю освіти вимогам Положення про відділення лікувальної фізкультури ,затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я від №401 від 17.06.2014 року.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки роботодавець на час призначення на посаду ОСОБА_2 був обізнаний про відсутність у нього передбаченої на той час кваліфікаційними характеристиками спеціальної освіти , вимоги до якої з того часу не змінювались , з матеріалів справи не вбачаються фактичні дані про невиконання (неналежне виконання) ним своїх посадових обов'язків на цій посаді,невідповідність не була встановлена належним чином, на час звільнення позивача була можливість перевести його на іншу роботу(посаду),яка йому не пропонувалась, звільнення було проведено з порушенням за п.2ч.1 ст.40 КзПП України,а тому підлягають скасуванню і відповідні накази в частині його звільнення. Крім того, суд виходив з того, що звільнення позивача ,який являвся головою первинної профспілкової організації ТОВ «Санаторій «Поділля» та депутатом Хмільницької міської ради , відбулось з порушенням ст.43,252 КзПП України,ст.41 ЗУ «Про професійні спілки,їх права та гарантії діяльності» - без згоди ППО «Санаторій «Поділля» та вищого виборного органу цієї організації -Хмільницького районного комітету працівників АПК,а також з порушенням ч.3 ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» - без попередження про наступне звільнення депутата в передбачений законом строк відповідну місцеву раду .

Колегія суддів вважає,що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав в порядку ст.212 ЦПК належну оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам: показанням допитаних свідків, письмовим доказам у вигляді різного роду документів, у тому числі і висновку службового розслідування, правильно визначив спірні правовідносини та правові норми ,що їх регулюють, встановивши наявність порушень трудового законодавства в частині порядку звільнення позивача, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позову , скасування наказів в частині його звільнення та поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом до даних правовідносин Наказу МОЗ України від №401 від 17.06.2014 року є обгрунтованими, оскільки необхідність їх застосування до даних правовідносин витікає із системного аналізу норм законодавства та нормативно-правових актів:

- ст.ст.3,22,67 ЗУ «Основ законодаства України про охорону здоров'я» ,згідно яких закладом охорони здоров'я є юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і державний контроль за наданням медичної допомоги в санаторно-курортних закладах здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я, і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, які мають право у встановленому законодавчими актами порядку зупиняти діяльність цих закладів через порушення законодавства про охорону здоров'я або законних прав та інтересів громадян. Держава через спеціально уповноважені органи виконавчої влади здійснює контроль і нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров'я, державних стандартів, нормативів професійної діяльності в сфері охорони здоров'я, стандартів медичного обслуговування.

- ст.ст.20-22 ЗУ «Про курорти», відповіднот до яких санаторно-курортні заклади створюються в порядку, передбаченому статтею 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я та іншими нормативно-правовими; актами.

- п.15 Загального положення про санаторно-курортний заклад затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 11 липня 2001 р.N805,згідно яких формування структури і штату санаторно-курортного закладу

здійснюється відповідно до профілю діяльності, покладених на нього

завдань, кваліфікаційних вимог до персоналу та вимог законодавства.

-п.п.1,3,24 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики,затверджених постановою Кабінету Міністрів України

від 2 березня 2016 р. № 285,які встановлюють організаційні, кадрові і технологічні вимоги до матеріально-технічної бази ліцензіата, поширюються на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та фізичних осіб - підприємців, які провадять господарську діяльність з медичної практики та встановлюють ,що медичну допомогу повинні надавати особи, які відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам, затвердженим МОЗ.

Разом з тим,колегія суддів вважає,що доводи скарги в цій частині хоча і є підставними ,проте зазначене не привело до неправильного вирішення справи , оскільки судом встановлено порушення порядку звільнення ,а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом п.2 ч.1 ст.40 КзПП України не заслуговують на увагу ,виходячи з наступного .

ОСОБА_2 має диплом про вищу освіту за спеціальністю «Фізична культура і спорт» , за фахом - викладач фізичної культури, тренер з волейболу, виданий 25 червня 1991 р. ,Неодноразово ,на протязі 1998 -2016 років проховдив підвищення кваліфікації та 2011 року пройшов атестацію атестаціної комісії при Вінницькому управління охорони здоров*я,підтвердивши вищу кваліфікаційну категорію інструктора ЛФК та сестринську справу,про що було видано посвідчення, нагороджений трудовою відзнакою «Знак пошани».

Відповідно до Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів , підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю,затверджених наказом МОЗ України від 25.12.1992 року №195 (чинного на час призначення позивача) до роботи на лікарських посадах всіх найменувань в лікувально- профілактичних закладах,в тому числі лікаря-керівника, могла бути призначена особа,що закінчила вищий медичний заклад за спеціальністю «Лікувальна справа»При цьому згідно пункту ІІ розділу ІІІ вказаного наказу фахівець з вищою фізкультурною освітою мав право на зайняття посади середнього медичного персоналу-інструктора з ЛФ або медичної сестри з масажу.

У функціональні обов'язки завідуючого відділенням ЛФК , згідно посадової інструкції затвердженої керівником 19.09.2012 року,входить ,зокрема, на основі вивчення складу хворих формувати групи згідно діагнозу (п.2.3) та проводити прийом хворих,визначати своєчасність призначення лікувальної фізкультури, визначати методику процедур при даному захворюванні. Розділ «Кваліфікаційні вимоги» у посадовій інструкції відсутній і у ній не визначено відповідно до певної посади вимоги до освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівня, вимоги до післядипломної освіти і мінімальні вимоги до стажу роботи.

Разом з тим, згідно Наказу Міністерства охорони здоров'я №401 від 17.06.2014 року,яким затверджено Положення про відділенні кабінет лікувальної фізкультури, на посаду завідувача відділення (кабінету) призначається особа з повною вищою освітою за напрямом підготовки «Медицина», спеціальністю «Лікувальна справа», спеціалізацією за фахом «Лікувальна фізкультура» або «Лікувальна фізкультура і спортивна медицина»

З врахуванням викладеного ,не стверджуючи в цілому про можливість ОСОБА_2 займати вказану посаду ,тим не менше колегія суддів вважає,що при звільненні працівника мають дотримуватись вимоги чинного законодавства про працю.

Відповідно до пункту 2 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у разі виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.Отже, зазначена норма передбачає розірвання трудового договору з працівником внаслідок неналежного виконання ним своїх обов'язків з причин, які не залежать від нього і не можуть бути поставлені йому за провину.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або

виконуваній роботі з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП.

Пункт 2 ст. 40 КЗпП України передбачає можливість звільнення працівника у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі або займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню цієї роботи. Якщо працівник не має документа про освіту або досвіду роботи, трудової діяльності, передбачених кваліфікаційними характеристиками, був прийнятий на роботу, надалі він не може бути, за загальним правилом, звільнений з роботи з причини лише відсутності документа про освіту та досвіду трудової діяльності, тому що про таку невідповідність працівника було відомо і раніше.

Виявленою невідповідністю у подібному випадку може бути неякісне виконання робіт, неналежне виконання трудових обов'язків через недостатню кваліфікацію.

Таким чином , застосування зазначеної норми щодо працівників які були свідомо прийняті на роботу без необхідної освіти передбачає одночасну наявність двох складових: в якості виявленої невідповідності -факт неналежного виконання чи невиконання трудових (посадових ) обов'язків і факт недостатньої кваліфікації ,як причини. Відсутність хоча б однієї з них ,а також причинно-наслідкового зв'язку виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог , суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що оскільки роботодавець на час призначення на посаду ОСОБА_2 був обізнаний про відсутність у нього передбаченої кваліфікаційними характеристиками спеціальної освіти , вимоги до якої з того часу не змінювались , в тому числі затвердженим МОЗ в 2014 році Положенням про відділення лікувальної фізкультури ,яке автоматично не свідчить про невідповідність , то підставами звільнення його за п.2 ст.40 КЗПП можуть бути фактичні дані по невиконанню ( неналежному виконанню ) ним посадових обов'язків внаслідок відсутності необхідної освіти , належні і допустимі докази яких відсутні.

Також суд вірно дійшов висновку,що звільнення ОСОБА_2 відбулось в без дотримання вимог ст.40 КЗпП України щодо неможливості звільнення за за п.2 ч.1 ст.40 , якщо можливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу,оскільки йому пропонувалась лише посада працівника садово-паркового господарства,в той час як згідно матеріалів справи, у товаристві на час його звільнення була можливість перевести його на іншу роботу , оператора котельні , інструктора ЛФК ОСОБА_3.) ,посада якого стала вакантною до звільнення ОСОБА_2 Застосування судом ст.49-2 КзПП України хоча є помилковим ,проте не привело до неправильних висновків суду і не свідчать про неправильність встановлених судом обставин та висновку про те,що звільнення з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП може бути лише в разі відсутності можливості перевести працівника на іншу роботу , за встановленої можливості переведення позивача на іншу роботу(посаду) ,яка була в наявності , але згода позивача на яку не з'ясовувалась.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправильних висновків суду про те,що в товаристві діяла первинна профспілкова організація ТОВ «Санаторій «Поділля» ,головою якої на час звільнення являвся ОСОБА_2 і на його звільнення була потрібна попередня згода первинної профспілкової організації та президії вищої до неї профспілкової організації .

Відповідно до до змісту ч.ч.1 ,6 ст.43 КзПП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Згідно змісту ст.252 КзПП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації його керівників, , крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби).

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Згідно ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вірно проаналізував усі докази ,що є в матеріалах справи щодо зазначених обставин в їх сукупності ,дав їм оцінку та вірно встановив, затосовуючи норми чинного законодавства , ЗУ «Про професійні спілки їх права та гарантії їх діяльності»,Статуту профспілки працівників АПК ,що в товаристві можуть діяти декілька первинних проспілкових організіцій .Оскільки ОСОБА_2 являвся членом та обраним головою ППО ТОВ «Санаторій «Поділля», яка на час його звільнення не була ліквілована , не припинила свою діяльність і не виключена з Єдиного державного реєстру реєстру юридичних осіб ,фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ,а звільнення відбувалось з ініціативи роботодавця,суд дійшов обгрунтованого висновку,що звільнення потребувало попередньої згоди профспілкового комітету ,членом якого він є та вищого виборного органу профспілки (об'єднання проспілок) до складу якої вона входить -Хмільницького районного комітету профспілки працівників АПК.

До цього висновку суд дійшов вірно оцінивши надані докази-те,що первинна профспілкова організація ТОВ «»Санаторій «Поділля»,як юридична особа включена до ЄДР 14.05.2015 року ,а припинення реєстрації відбулось лише 05.01.2017 року; згідно протоколу загальних зборів ППО ТОВ «»Санаторій «Поділля»,від 28.09.2015 року ,на яких були присутні 49 членів профспілки ОСОБА_2 було обрано головою профкому; згідно довідок ,що не визнані в передбаченому законом порядку сфальсифікованими , станом на 25.11. 2015 року її членами являлись 91 особа ; до складу профкому станом на 23.02.2016 року було обрано 5 осіб; згідно листа Хмільницького міського голови від 16.03.2016 року в управлінні праці та соціального захисту населення місцевої ради зареєстровано два колективниих договори - між адмінітрацією ТОВ «Санаторій «Поділля» та ППО «ТОВ «Санаторій«Поділля» і між адмінітрацією ТОВ «Санаторій «Поділля» та ППО «Поділля» ; листом від 12.11.015 року керівник ТОВ звертався до ОСОБА_2,як голови профкому про надання документів для координації спільної роботи.

Доводи апеляційної скарги про те,що згідно законодавства ці організації мали взаємодіяти для представництва колективних інтересів працівників , щодо укладання колективного договору що здійснюється об'єднаним представницьким органом не свідчить про відсутність діяльності ППО «ТОВ «Санаторій«Поділля».

Постановою Президії Вінницької обласної профспілкової організації працівників АПК №П-17 від 25.11.2015 року було ліквідовано та виведено з профспілкового обслуговування ППО ТОВ «Санаторій «Поділля» ,а постановою Вінницької обласної профспілкової організації працівників АПК від 29.02.2016 року до вказаної постанови були внесені зміни і виключено ППО «ТОВ «Санаторій «Поділля» зі складу Вінницької обласної профспілкової організації працівників АПК.

Однак, колегія суддів вважає ,з врахуванням того,що первинна організація профспілки працівників АПК діяла в закладі охорони здоров'я і об'єднувала за професійною ознакою в основному медичних працівників , виключення ППО «ТОВ «Санаторій«Поділля» зі складу профспілки працівників АПК не означає її автоматичної ліквідації ,оскільки відповідно до ст.ст.8,11,16 ,18 ЗУ «Про професійні спілки їх права та гарантії їх діяльності» , профспілки, їх об'єднання можуть припинити свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску, примусового розпуску),рішення про які приймаються загальними зборами відповідно до статуту (положення) профспілки.Крім того, не виключається можливість легілізації та прийняття рішення про входження її до складу іншої профспілки на правах первинної , зокрема, працівників охорони здоров'я або створення самостійної профспілки.

Доводи скарги про те,що в складі та протоколах ППО ТОВ «Санаторій «Поділля» зазначені особи які не працюють в товаристві не заслуговують на увагу,оскільки відповідно до визначень ст.1 ЗУ « Про професійні спілки,їх права та гарантії їх діяльності» первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно.Крім того,зазначені особи ,зокрема, працівники міжколгоспного санаторію -пенсіонери могли не працювати в ТОВ, оскільки воно було створене в 2004 році.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом фактів скасування Постановою Президії Вінницької обласної профспілкової організації працівників АПК від 22.09.2016 року рішення ППО ТОВ «Санаторій «Поділля» про обрання ОСОБА_2 головою проспілки та протоколу №6 від 07.06.2016 року ППО про не надання згоди на його звільнення також необгрунтовані,оскільки дія цих рішень за загальним правилом не може мати зворотньої сили , скасування їх у часі відбулось після звільнення позивача ,а на час його звільнення вказані рішення являлись чинними. Відтак ,звільнення ОСОБА_2 потребувало згоди відповідних профспілкових органів .

Крім того, Президія Хмільницького районного комітету профспілки працівників АПК , 16.06.2016 року , вирішуючи на запит суду питання про надання чи відмову згоди на звільнення ОСОБА_2 , прийняла рішення про відмову у наданні такої згоди. Скасування 17.06.2016 року прийнятого рішення через нерозуміння одним із членів Президії порядку денного та прийняття протилежного рішення про надання згоди на звільнення , вірно не прийняті судом до уваги як такі, що ухвалені з порушенням ст.39 ЗУ «Про професійні спілки їх права та гарантії їх діяльності» . Крім того,як вбачається з протоколу від 17.06.2016 року , президія не розглядала запит суду про вирішення питання дачі згоди на звільнення,а розглядала заяву члена президії Вознюк С.В.

Також безпідстані доводи скарги щодо відсутності порушень ч.3 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад»,оскільки пункт 5 наказу №172 від 29.12.2015 року «Про скорочення посад в зв'язку зі змінами в організації роботи,оптимізацією виробництва і праці,структурних перетворень та повідомлення працівників про вивільнення» ,пунутом 5 якого приведено у відповідність кадровий склад лікувально-фізкультурного компексу згідно вимог Положення про відділення лікувальної фізкультури ,затвердженого наказом МОЗ України №401 від 16.06.2014 року шляхом звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача лікувально-фізкультурного комплексу на підставі п.2 ч.1 ст.40 КзПП України та підготування і вручення ОСОБА_2 персонального повідомлення про звільнення та пропозиції переведення на іншу роботу на посаду робітника садово-паркового господарства (а.с.128 т.1) не можна вважати виконанням вимог ч.3 ст.33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад»,оскільки вона передбачає попередження про звільнення роботодавцем не тільки депутата місцевої ради,а й письмове повідомлення не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду, доказів здійснення чого роботодавцем не вбачається .

Таким чином , доводи апеляційної скарги більшою мірою не заслуговують на увагу,а допущене судом частково неправильне затосування норм матеріального права не привело до неправильного вирішення справи.

Висновки суду про те,що звільнення позивача проведено з порушенням порядку звільнення , без дотримання вимог чинного законодавства про працю, ЗУ «Про статус депутата місцевих рад», ЗУ «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності » є вірним .

Інші доводи скарги щодо порушення судом ст.233 КзПП України щодо строків звернення до суду з позовом про скасування наказу №33 від 10.03.2016 року,заявлених позивачем в заяві про зміну предмету позову від 13.01.2017 року є надуманими,оскільки з матеріалів справи вбачається ,що позивач спочатку заявляв вимогу про скасування наказу про його звільнення за №22 від 10.03.2016 року ,в той час як з матеріалів справи вбачається,що будь-якого наказу №22 від 10.03.2016 року його про звільнення не існує,а тому очевидно,що предмет позову є тим же - скасування наказу про його звільнення,а мала місце помилка(опечатка) в номері наказу ,виявивши яку позивач подав заяву від 13.01.2017 року про зміну предмету позову ,зазначивши вірний номер наказу про його звільнення. За таких обставин не можна вважати,що працівник пропустив строки звернення до суду за цією вимогою і поновлення строку на звернення до суду виходить за рамки необхідного .

Так само необгрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо поновлення строків оскарження п.5 наказу №172 від 29.12.2015 року та його скасування.

Відповідно до ст.233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи не вбачається,що ОСОБА_2 своєчасно був обізнаний зі змістом вказаного наказу ,тобто дізнався або повинен був дізнатись про порушення його права.З матеріалів справи про звільнення також не вбачається отримання ним спірного наказу в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже висновок суду про поновлення строку звернення до суду є обгрунтованим.

Інші доводи скарги теж правильні висновки суду не спростовують . Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права ,а допушені порушення в трактуванні норм закону не привели до неправильгого вирішення справи,а тому колегія суддів вважає,що підстави для його скасування відсутні і воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308,315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ «Санаторій «Поділля», ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду від 28.04.2017 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути

оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуюча: С.Г. Копаничук

Судді: Т.Б. Сало

/підписи/

С.К. Медвецький

Згідно з оригіналом: