Справа № 462/1203/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4695/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсною угоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що судом при винесенні рішення неправильно застосовано норми матеріального права. Звертає увагу, що всі розбіжності у розрахунках здійсненні виключно на користь відповідача, підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено із застосуванням банком нечесної підприємницької практики позивачем під впливом обману з боку відповідача. Також вказує, що позивач надав докази розбіжностей у розрахунках Додаткової угоди б/н до Кредитного договору №11-1/690к-07 від 27.09.2007 року, а відповідач не спростував невірності розрахунків позивача. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Оскільки в судове засідання не з"явились особи, які беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 листопада 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Універсал Банк» укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору №11-1/690к-07 від 27 вересня 2007 року.

Відповідач свої зобов»язання за договором виконав, надав кредитні кошти, чого позивач не заперечував і в позовній заяві.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилами ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Встановлено, що додаткова угода б/н до кредитного договору №11-1/690к-07 укладена в письмовій формі. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Підписуючи додаткову угоду, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом та строками. При зверненні до суду з позовом саме позивачем була надано копії додаткової угоди б/н та додатку № 2 (графік платежів), які міститься в матеріалах справи і кожну сторінку яких власноручно підписав позивач.

Відповідно п.2 ч.2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту, крім іншого зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

У пункті 9.5. додаткової угоди, зазначено, що уклавши цей договір позичальник підтверджує, що:

- погоджується отримувати від кредитора (його уповноважених осіб) інформацію про факти невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, про розмір існуючої заборгованості за цим договором, про строки та умови погашення такої заборгованості, про зміну умов обслуговування клієнтів кредитора та нові послуги кредитора тощо, шляхом направлення позичальнику відповідних повідомлень засобами зв»язку, зокрема, поштою (в тому числі електронною поштою) за адресою позичальника, вказаною у цьому договорі, та/або на номер мобільного телефону позичальника та/або на автовідповідач телефону тощо;

- розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов»язаних з конвертацією валюти;

- ознайомлений зі схемою користування та погашення кредиту, з умовами відкриття, ведення та закриття рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, а також з тарифами та всіма сумами коштів, які позичальник має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, факт ознайомлення позичальника з такими умовами підтверджується підписанням ним цього договору та договору банківського рахунку/договору про банківське обслуговування;

- до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту у кредитора, а саме:

(1) найменування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу;

(2) умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування);

(3) орієнтовану сукупну вартість кредиту (з урахуванням: (а) процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); (б) варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяг дострокового дострокового повернення кредиту) тощо.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивач погодився зі всіма умовами додаткової угоди, та графіком платежів і вважав їх прийнятними для виконання.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, що відповідачем введено ОСОБА_2 в оману з метою укласти оспорювану угоду на невигідних для нього умовах, що його волевиявлення, як учасника правочину, не було вільним і не відповідало внутрішній волі, а відтак правильним є висновок суду, що відсутні визначені ст.230 ЦК України обставини, які б свідчили про невідповідність зазначених правочинів нормам ЦК України, які регулюють загальні положення про правочини та вимоги про додержання правочинів нормам діючого законодавства.

Також матеріали справи не містять належних доказів про те, що спірний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Крім того, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції сторона позивача не заявляла клопотання про призначення фінансово-бухгалтерської експертизи.

Посилання в апеляційній скарзі на розрахунок, наведений в позовній заяві є безпідставним, так як самі лише визначені розбіжності в розмірі процентів - 0,21 долара США, 0,13 долари США, 0, 24 долари США не стверджують факт навмисного введення ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, а тому апеляційну скаргу слід відхилити і рішення суду залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.