Справа № 755/7839/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" лютого 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування частково не дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, реєстраційний № 8-7397, посвідчений державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Макухою О.О. 07 жовтня 2004 року в частині, що стосується дарування ? даної квартири від імені ОСОБА_1

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 жовтня 2004 року державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Макухою О.О., був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_2, реєстр № 8-7397, згідно якого він та ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_2 прийняла у дар вищезгадану квартиру. Він та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 1987 року та за рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 28 листопада 1988 року № 846 займали обидві кімнати квартири АДРЕСА_1 Внаслідок приватизації державного житлового фонду, вищевказана квартира належала їм в рівних долях на праві спільної приватної власності. Від шлюбу вони дітей не мають. З відповідачем відносини складалися звичайно, без взаємних сварок і претензій. Питання про виселення з дарованої квартири у зв'язку з укладанням договору дарування не було обумовлено, але з усних розмов обома сторонами вбачалося подальше проживання дарувальників в подарованій ними квартирі. Іншого житла вони не мали і виїздити з даної квартири наміру не мали. При укладенні оспорюваного договору, він був впевнений, що після дарування квартири залишиться проживати у зазначеній квартирі, та очікував на допомогу з боку обдаровуваної. Після укладення оспорюваного договору, він та його дружина залишались проживати у даній квартирі, що підтверджується довідками ФЗ від 12 серпня 2015 року і сплачували комунальні послуги, що свідчить про відсутність у них намірів покидати квартиру. Про це також свідчать численні договори про надання комунальних послуг, заміна лічильників, подання заяв про призначення житлової субсидії на його ім'я, які були укладені вже після підписання оспорюваного договору дарування. ІНФОРМАЦІЯ_2 року його дружина, ОСОБА_4 померла. Після смерті дружини, відповідач почала примушувати його покинути даровану ним квартиру, посилаючись на те, що згідно договору дарування, ця квартира належить їй, і що він, не має права проживання в ній. Укладаючи договір дарування з відповідачем, вони помилялися щодо природи та всіх істотних умов даного провочину, не маючи власних дітей та іншого житла, вони розраховували проживати в ньому до самої старості, а також на піклування та фінансову підтримку у старості з боку обдарованої. Він проживає та прописаний на даний час в подарованій ним квартирі, про що свідчить довідка Форми № 3 та не має іншого житла. При укладенні вищезазначеного оспорюваного договору він помилявся. Дану помилку можна вважати істотною, також вона має істотне значення для нього, так як іншого житла він не має і намірів покидати квартиру не було. Він вважав, що він буде мешкати в квартирі, яку він подарував відповідачеві до своєї смерті. Отже, він помилявся в правових наслідках договору дарування, та помилявся щодо права проживати в дарованій квартирі.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що не розуміє яким чином він уклав з відповідачем договір дарування спірної квартири. Дану квартиру він отримав після розлучення з першою дружиною, а коли одружився вдруге, звільнилася друга кімната у квартирі, яка була надана їм. Зазначив, що у нього навіть думки про оформлення договору дарування на ім'я відповідача спірної квартири навіть не було. Він не удочеряв відповідача, щоб дарувати їй квартиру. Коли його дружина потрапила до лікарні, він попросив відповідача посидіти з дружиною, щоб він відпочив, на що вона сказала йому, що якщо буде багато говорити, залишиться безхатченком. Саме тоді він і згадав про оформлений договір дарування спірної квартири на ім'я відповідача. В той час, коли відповідач вийшла заміж, вони подарували їй квартиру.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково пояснив суду, що позивач розраховував на те, що під укладення спірного договору дарування квартири, він залишиться проживати у квартирі та буде отримувати х дружиною допомогу від відповідача. Проте, після смерті дружини, відповідач почала виганяти позивача зі спірної квартири. Таким чином, вважає, що позивач помилявся під час укладення спірного договору про обставини укладання.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила суду, що коли її мама, ОСОБА_4, познайомилася з позивачем, у них були гарні взаємовідносини, позивач відносився до неї як до доньки, допомагав їй, підтримував, вони навіть не сварилися. Проживали вони втрьох у спірній квартирі. Після, коли вона вийшла заміж, то переїхала до іншого місця проживання, проте вони постійно бачилися, дружили, вона приїздила у гості, завжди святкували разом свята та мали теплі взаємовідносини. Коли померла ОСОБА_4, то позивач перестав з нею спілкуватися. При цьому, вона ж йому зла не бажає, для неї він рідна людина. Можливо у позивача з'явилася інша жінка, яка не бажає старих відносин. Зазначила, що вона ніколи не виганяла позивача із спірної квартири, а просто перестала приходити до квартири, коли він перестав з нею спілкуватися. Коли вона приїхала до позивача, щоб взяти деякі речі ОСОБА_4 на пам'ять, а позивач саме після цього і перестав з нею спілкуватися. Щодо природи укладеного договору, пояснила суду, що договір дарування спірної квартири було укладено в 2004 році. В той день, вона з чоловіком приїхала у гості до позивача та ОСОБА_4 Саме тоді, ОСОБА_4 повідомила, що вони з позивачем вирішили переписати спірну квартиру на неї, на що вона здивувалася. Вони разом втрьох поїхали до нотаріальної контори. Нотаріус під час укладання спірного договору, запитувала у позивача чи розуміє він, що робить, на що він відповів, що так. В сім'ї позивача та ОСОБА_4, все вирішував саме позивача, а дружина мала м'який характер.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав викладених у запереченні проти позову (а.с.110-113), просила відмовити у задоволенні позову.

Уповноважений представник третьої особи - Першої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без представника нотаріальної контори на весь час розгляду справи та прийняти рішення згідно діючого законодавства України.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується витягом з рішення № 846 виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 28 листопада 1988 року «Про надання житлової площі громадянам Дніпровського району», ОСОБА_6 було надано у користування кімнату площею 15,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3. Також, ОСОБА_6, склад сім'ї якого: він, дружина ОСОБА_4, було надано кімнату площею 14,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_4 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 2002 року, виданого Дніпровської районною у м. Києві державно. адміністрацією, квартира АДРЕСА_3 була зареєстрована на праві приватної спільної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях (а.с.11).

Згідно довідки форми № 3 від 12 серпня 2015 року, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею № 411, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 1985 року (а.с.12).

Відповідно до довідки від 12 серпня 2015 року, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею № 411 ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 з 27 жовтня 1988 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.13).

07 жовтня 2004 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_1, ОСОБА_4, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарували, а ОСОБА_2, прийняла у дар, квартиру під номеро АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.84).

Статтею 717 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 Цивільного кодексу України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Основними юридичними ознаками договору дарування є односторонність, реальність або консенсуальність та безоплатність, що в своїй сукупності не передбачає виникнення у сторін договору зобов'язальних правовідносин.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

При цьому, правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася на той факт, що позивач, укладаючи спірний договір, помилився щодо обставин укладення та істотних умов договору, оскільки позивач вважав, що зможе проживати у спірній квартирі, а відповідач має допомагати йому в утриманні, тим самим помиляючись щодо правової природи укладення даного договору.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що знайомий з позивачем з 1985-1986 років, так як вони працювали разом. Його дружину - ОСОБА_4 він також знає з тих самих часів. Вони часто зустрічалися з ними. В той час він бував у них в гостях раз у рік, зараз буває значно частіше. Коли він бував у них в квартирі, то ніколи не бачив відповідача. Йому відомо зі слів позивача про укладення спірного договору дарування на квартиру. Відповідач також говорила позивачу про те, що він може стати безхатченком. Вказані обставини йому також відомі зі слів позивача. Свідком обставин, які передували укладенню договору дарування, він не був. Лише один раз, коли ОСОБА_4 перебувала у лікарні, він приїхав до неї та побачив там якусь дівчину, але не звернув увагу на те, хто вона.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що позивача знає близько 38 років. Його дружину - ОСОБА_4 вона також знала, так як вони дружили сім'ями, а її чоловік працював з позивачем. Коли її знайома приходила у гості до сім'ї позивача, то ОСОБА_4 постійно говорила йому, щоб він переписав квартиру на її доньку - відповідача. Також і у її присутності, ОСОБА_4 говорила, що відповідач гарно відноситься до позивача та щоб той оформив квартиру на неї, але він відмовлявся, на що ОСОБА_4 говорила, що тоді оформить на відповідача свою частину квартири, але необхідно його дозвіл на це. Зазначила, що не часто бувала у гостях сім'ї позивача, близько двох-трьох разів у рік, в основному позивач приїздив до них у гості. Згодом, вже позивач розповідав їй, що вони з ОСОБА_4 їздили до нотаріуса та він надав дозвіл на оформлення частини дружини у квартирі на відповідача. Вказані обставини їй відомі виключно зі слів позивача, при даних подіях вона присутньою не була. Потім, зі слів позивача, їй стало відомо, що відповідач погрожує позивачу, що той стане безхатченком. Під час таких висловлювань вона присутньою також не була.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що ОСОБА_4 є її сестрою. Майже щотижня вона приїздила до них з позивачем в гості. Саме сестра розповідала їй, що вони з чоловіком оформили договір дарування своєї квартири на відповідача. При таких розмовах був присутнім і позивач. Коли ОСОБА_4 почала хворіти, то позивач почав вирішувати питання щодо квартири. Він був завжди власним чоловіком та його ніхто не міг примусити укласти договір. Зазначила, що до смерті сестри, відносини з відповідачем у позивача та ОСОБА_4 були гарними, а після смерті він перестав з відповідачем спілкуватись.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що являється чоловіком відповідача. Вони всі проживали як одна сім'я, відповідач називала позивача батьком. Відносини були дійсно чудовими, навіть сварок не виникало. Вони часто приїздили до позивача та ОСОБА_4 в гості. Позивач та ОСОБА_4 вирішили оформили на його дружину договір дарування квартири, про що вони навіть не підозрювали. Дана обставина стала їм відома, коли вони вчергове прийшли в гості до позивача та ОСОБА_4, та останні повідомили, що бажають оформити договір дарування на відповідача, говорячи, що вони являються членами їх сім'ї. Вони і по сьогоднішній день не розуміють, чому позивач перестав з ними спілкуватися, навіть не відповідає на телефонні дзвінки. Зазначив, що ніколи не погрожував позивачу, що його вигонять з квартири, вони навіть не заважають йому. Щодо утримання, зазначив, що розмови щодо старості та доглядання не було, так як всі були молоді та здорові. Позивач до позову ніколи не говорив про думки щодо цього.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину.

Як роз'яснено в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі змісту спірного договору дарування квартири, дарувальники - ОСОБА_1 та ОСОБА_4, та обдаровувана ОСОБА_2, підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. При цьому, зміст ст.ст. 334, 722 Цивільного кодексу України сторонам роз'яснено. Право власності на квартиру у обдаровуваної, відповідно до ст.ст. 182, 334 ЦК України, виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, з вищевикладених обставин вбачається, що сторони під час укладення спірного правочину досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі дарувальнику ОСОБА_1 було роз'яснено зміст ст. 722 Цивільного кодексу України щодо виникнення права власності на дарунок у обдаровуваного, про що свідчить підпис останнього на договорі дарування. Вказані обставини дають суду підстави вважати, що юридична природа вказаного договору на момент його укладення була відома позивачу, у зв'язку з чим посилання позивача на постійне проживання у спірній квартирі та сплата комунальних послуг не є підставою вважати, що позивач не знав та не міг знати про виникнення права власності на квартиру у відповідача та про укладення саме договору дарування, а не іншого договору. Крім того, судом не можуть бути взяті до уваги пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в якості належних та допустимих доказів в розрізі даного спору, оскільки вказаних свідкам обставини щодо укладення договору та начеб-то погроз позивачу з боку відповідача, стали відомі виключно зі слів самого позивача. При цьому, пояснення свідка ОСОБА_8 спростовують відомості, викладені позивачем у позовній заяві щодо укладення спірного договору позивачем, оскільки з пояснень вказаного свідка вбачається, що спірний договір не було укладено позивачем, а лише надано згоду на укладення договору дарування частини квартири з боку його дружини.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінюючи надані докази в їх сукупності, судом не вбачається підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування частково не дійсним.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 316, 317, 319, 321, 627, 717, 722 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 10, 11, 57-61, 208-209, 212-215, 218, 222, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування частково не дійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: