Справа № 653/2618/16-ц
Провадження № 2/653/302/17
24.01.2017 року м. Генічеськ
Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді Крапівіна О.П.
при секретарі Пшенична В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який мотивує тим, що він є власником будинку з прибудовами в м. Генічеськ по вул. Молодіжній, 21, що підтверджується договором купівлі-продажу даного будинку від 28.12.1992 року, який зареєстровано в Генічеському БТІ 10.02.1993 року. В черні 2000 року в даному будинку був прописаний його син ОСОБА_3, який проживав в даному будинку по 2005 рік. В 2005 році він виїхав з м. Генічеськ без виписки і проживав в м. Київ та в інших місцях України. У квітні 2016 року позивач дізнався, що його син одружився та змінив прізвище, поміняв паспорт у м. Генічеськ та поїхав у Хмельницьку область до своєї дружини. Позивач звернувся в міську раду з заявою, щоб дізнатися де прописаний його син після міни паспорту та з листа відповіді голови Генічеської міської ради від 28 липня 2016 року він дізнався, що дійсно син поміняв прізвище на ОСОБА_2 та отримав новий паспорт, в якому автоматично без згоди власника будинку поставили відмітку про місце його реєстрації по попередній прописці. Вказує, що факт відсутності проживання його сина у будинку понад 11 років підтверджується показами свідків та актом квартального.
Оскільки він не знає де саме проживає його син, був вимушений звернутися до суду, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 21 по вул. Молодіжній , в м. Генічеськ.
В судовому засіданні позивач просив позовні вимоги задовольнити, з огляду на підставі, викладенні у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явився, у відповідності до ч. 9 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через оголошення в пресі, а саме в газеті «Наддніпрянська правда» № 103 за 28.12.2016 року.
Керуючись ст. .224 ЦПК України, суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що знають позивача та його сина, та що останній не проживає у будинку вже біля 10-11 років.
З копії договору купівлі-продажу квартири від 28.12.1992 року вбачається, що ОСОБА_1 являється власником житлового будинку по вул. Молодіжній, 21 в м. Генічеськ. Договір зареєстровано в Генічеському БТІ 10.02.1993 року.
Факт того, що відповідач зареєстрований за вказаною вище адресою підтверджується копією домової книги, згідно якої ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку, що належить позивачу 06.12.2000 року та відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС УДМС України від 08.11.2016 року.
Це також підтверджується відповіддю Генічеської міської ради від 28.07.2016 року № 02.08.14-713, в якому повідомляється, що ОСОБА_3 отримав нові паспорти у 2015 році у звязку із втратою, у 2016 році у звязку із зміною прізвища на ОСОБА_2. Відмітка про зняття з реєстрації місця проживання відсутня та таким чином у новому паспорті автоматично без написання заяв та присутності власника будинку була поставлена відмітка про місце реєстрації.
02.08.2016 року квартальним ОСОБА_6 при виході на місце проживання власників будинковолодіння подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 по вул. Молодіжній, 21, а також в присутності свідків сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був складений акт квартального про місце проживання ОСОБА_2
Так встановлено, що останній по вищевказаній адресі не проживає. Також з опитування сусідів встановлено, що будучи прописаним по даній адресі, ОСОБА_2 протягом 11 років не проживає і в нього відсутнє майно в даному будинку.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
В статті 71 ЖК України, зазначено, що наймач та члени його сім'ї втрачають право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад шість місяців, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
В ст. 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто таку особу можна зняти з реєстрації без її згоди виключно на підставі рішення суду.
Крім того, в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім'ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач є членом сімї власника будинку та зареєстрований у ньому, але не проживає по місцю реєстрації біля 11 років, одружився та переїхав жити у Хмельницьку область, що дає достатні підстави вважати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відтак, ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку у відповідному житловому приміщенні. За таких умов, відповідач підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем до органу реєстрації цього рішення, за умов, що воно набрало законної сили. Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 383, 391, 629 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 10, 11, 60, 74, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку № 21 по вул. Молодіжній в м. Генічеськ.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Генічеського районного суду ОСОБА_8