Справа №490/9382/16-ц 07.02.2017 070217 07.02.2017
Провадження №22-ц/784/460/17 Головуючий по 1 інстанції Гуденко О.А. Категорія 29 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

07 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю представника позивачів та третьої особи - ОСОБА_2,

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Прокуратури Миколаївської області, Головного управління державної фіскальної служби України в Миколаївській області, Головного управління державної фіскальної служби України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрна зона"( далі - ТОВ «Аграрна зона»), про стягнення процентів за користування коштами,

В С Т А Н О В И Л А

У вересні 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Прокуратури Миколаївської області, Головного управління ДФС України в Миколаївській області, Головного управління ДФС України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ТОВ "Аграрна зона", про стягнення процентів за користування коштами.

В обґрунтування позову позивачі зазначали, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2015 року було надано дозвіл на проведення обшуку в офісі ТОВ «Аграрна зона» за адресою м. Миколаїв, вул. Адміральська, 9.

На підставі цієї постанови, старшим слідчим ОВС СУ ФР ГУ ДФС в Одеської області 15 липня 2015 року було проведено обшук за вищевказаною адресою, під час якого у Товариства було вилучено грошові кошти в сумі 516 450 грн. та 9580 доларів США, про що складено відповідний протокол.

Законним володільцем коштів було ТОВ «Аграрна зона», а власниками ОСОБА_7, якому належало 516 450 грн. та ОСОБА_6, якій належало 9580 доларів США.

17 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси було накладено арешт на вилучені кошти.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року, за клопотанням ТОВ «Аграрна зона», арешт накладений постановою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси про вилучення коштів скасовано та зобов'язано слідчого у кримінальному провадженні забезпечити повернення грошових коштів в сумі 516450 грн. та 9580 доларів США директору ТОВ "Аграрна зона" або особі за її дорученням.

Проте кошти безпідставно не поверталися: 9580 доларів США до 18 серпня 2016 року, а 516 450 грн. до 12 вересня 2016 року.

Посилаючись на те, що відповідачі діяли неправомірно та своєю бездіяльністю своєчасно не виконали рішення суду по поверненню коштів, незаконно утримували їх, позивачі просили на підставі ст.ст. 536, 625, 1212 ЦК України стягнути солідарно на свою користь з відповідачів: ОСОБА_6 - 516 доларів США процентів за користування коштами, що становить за курсом Національного Банку 14 471 грн. та 71 долар США - 3% річних, що становить 1890 грн., а всього 16 631 грн., а ОСОБА_7 - 29 385 грн. процентів за користування коштами.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу Прокуратура Миколаївської області та Головне управління Державної фіскальної служби України в Миколаївській області, вказує, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, оскільки його постановлено на основі вивчених судом всіх обставин справи, правильного застосовування норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачів та третьої особи, представників відповідачів, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, в провадженні слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Одеській області ( далі - СУ ФР ГУ ДФС у Одеській області) перебуває кримінальне провадження №000165.

В рамках цього провадження, 15 липня 2015 року з дозволу слідчого судді Приморського районного суду м.Одесса в офісному приміщенні ТОВ «Аграрна зона» за адресою м. Миколаїв, вул. Адміральська,9 було проведено обшук.

На підставі цієї постанови, старшим слідчим ОВС СУ ФР ГУ ДФС в Одеської області 15 липня 2015 року було проведено обшук, під час якого у Товариства було вилучено грошові кошти в сумі 516 450 грн. та 9580 доларів США, про що складено відповідний протокол.

17 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси було накладено арешт на вилучені кошти.

З лютого 2016 року дане кримінальне провадження перебуває у провадженні СУ ФР ГУ ДФС у Миколаївської області.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року, за клопотанням представника ТОВ «Аграрна зона», арешт накладений постановою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2015 року про вилучення коштів скасовано та зобов'язано слідчого у кримінальному провадженні забезпечити повернення грошових коштів в сумі 516450 грн. та 9580 доларів США директору ТОВ "Аграрна зона" або особі за її дорученням.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2016 року зобов'язано слідчого з ОВС ВКР СУ ФР ГУ ДФС у Миколаївській області капітана податкової міліції Олійникову В.Р. забезпечити повернення грошових коштів в сумі 516450 грн. та 9580 доларів США директору ТОВ "Аграрна зона", або особі за дорученням, відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року.

Як вбачається з тексту цієї ухвали, 14 травня 2016 року заявником подано клопотання слідчому про повернення коштів відповідно до ухвали суду від 11 травня 2016 року та надано оригінал ухвали.

19 травня 2016 року слідча направила лист ТОВ «Аграрна зона» яким вимагала надати копію про призначення директора ТОВ "Аграрна зона", копію паспорта та картки фізичної особи-платника податків директора ТОВ "Аграрна зона", довідки про відкриття рахунків, в тому числі валютного, на які необхідно перерахувати грошові кошти, заяву директора ТОВ "Аграрна зона" в якій зазначені розрахункові рахунки, на які необхідно перерахувати грошові кошти.

19 травня 2016 року заявником повторно подано клопотання про повернення коштів, та роз'яснено, що повернути кошти необхідно готівкою.

На виконання ухвали слідчого судді від 11 травня 2016 року, слідчим СУ ФР ГУЦ ДФС у Миколаївській області у порядку ч.6 ст.218 КПК України до СУ ФР ГУ ДФС у Одеській області було направлено постанову про організацію виконання вищевказаного процесуального документа про повернення вилучених грошей у ТОВ «Аграрна зона»( а.с.69-70).

Як вбачається із матеріалів справи на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року за період часу з 18 по 22 серпня 2016 року ОСОБА_6, як представнику ТОВ « Аграрна зона» було повернуто кошти в сумі 9580 доларів США ( а.с.28-30).

Грошові кошти у сумі 516 450 грн. було повернуто 12 вересня 2016 року.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та свободи юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом ст.4 ЦПК України. Способи захисту прав та інтересів визначені у ч.2 ст. 16 ЦК України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Як зазначено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Заінтересовані особами, між якими виник спір про право, що переданий на розгляд суду, називаються сторонами.

Отже сторонами у цивільному процесі будуть юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 102 ЦПК).

Позивач - особа, на захист суб'єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач - особа, котра на заяву позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорення права або охоронюваних законом інтересу позивача.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага ( ст.177 ЦК України).

Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

За положеннями ч.2 до ст.181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказували, що ТОВ «Аграрна зона» на час проведення обшуку було володільцем, а вони власниками коштів, які вилучено.

Як вбачається із матеріалів справи, грошові кошти на підставі постанови слідчого судді в рамках кримінального провадження було вилучено під час проведення обшуку у ТОВ «Аграрна зона». Постановою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2015 року накладено арешт на кошти, які належать ТОВ «Аграрна зона».

Ухвалами слідчих суддів Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня та 15 червня 2016 року арешт на вилучені при обшуку кошти, накладений постановою слідчого судді скасовано та зобов'язаного повернути їх директору ТОВ «Аграрна зона», або особі за дорученням.

Отже, за наведених обставин, саме юридична особа має безпосередній матеріальний інтерес до вирішення спору, а не позивачі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги, що позивачі не є керівниками Товариства, а в силу ст.ст. 58-60 ЦПК України доказів того, що вилученні у третьої особи гроші є їх власністю до суду не надали, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення їх вимог, оскільки ними не доведено, що діями відповідачів по утриманню коштів порушено саме їх права, як власників цих коштів.

Отримання коштів за довіреністю від юридичної особи є свідченням того, що Товариство уповноважило їх на вчинення певних дій від імені товариства, але ж ніяк не підтверджує їх право власності на це майно.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивачі просили стягнути з відповідачів на її користь солідарно проценти за користування безпідставно набутими та збереженими коштами ОСОБА_6 - 516 доларів США процентів за користування коштами, що становить за курсом Національного Банку 14 471 грн. та 71 долар США - 3% річних, що становить 1890 грн., а всього 16 631 грн. за період з 11 травня по 22 серпня 2016 року, а ОСОБА_7 - 29 385 грн. процентів за користування коштами за період з 11 травня по 12 вересня 2016 року. При цьому посилалися на положення ст. 536, 625, 1048 та 1212 ЦК України.

Так, ст. 1212 ЦК України визначено загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Зобов'язання щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, є наслідком збагачення однієї із сторін за рахунок іншої у разі незаконного володіння чужим майном, що в даному випадку не відбулося.

За характером правовідносин вищезазначені кошти не є безпідставно набутою сумою, яка і не поверталася володільцю на підставі ст.1212ЦК України, і несвоєчасне повернення цих коштів на виконання ухвали слідчого судді - також не є безпідставним їх утриманням в розумінні цієї статті ЦК України, оскільки спірні відносини не регулюються Цивільним кодексом України, а врегульовані спеціальним законом - КПК України та відповідними Інструкціями.

Правовідносини, що виникають у кримінальному провадженні між органом досудового розслідування та особою, у приміщенні якої проведено обшук та вилучено певне майно, є процесуальними та регламентовані кримінально-процесуальним законодавством, оскільки орган досудового розслідування у своїй діяльності може діяти лише в межах, чітко визначених КПК України, та іншими підзаконними нормативно правовими актами, що регулюють ці правовідносини.

Отже, дії чи бездіяльність відповідачів, не охоплюються ст. 1212 ЦК України.

А відтак, вимоги позивачів за своєю суттю є оскарженням дій органів досудового розслідування і має розглядатися в рамках кримінально-процесуального законодавства, який є спеціальним законом.

Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 ЦК України).

Статтею 536 ЦК України встановлено що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Позивачі, вираховуючи розмір процентів керувалися ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Тобто, фактично просили застосувати аналогію закону до даних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Тобто, аналогію закону можна застосувати виключно у разі подібних спірних неврегульованих правовідносин.

Проте , як встановлено судом між сторонами немає зобов'язальних правовідносин, які б встановлювали обов'язок відповідачів повернути кошти позивачу та проценти за користування цими коштами, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Також відсутні підстави для задоволення вимог щодо стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України, в зв'язку з безпідставністю цих вимог і помилковим визначенням позивачем правової підстави позову.

Так, ст. 625 ЦК України розміщена в роздіді І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

За такого, грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Тобто, вказана норма регулює зобов'язальні правовідносини і її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

При цьому слід враховувати, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачами не доведено, що діями відповідачів по утриманню коштів порушено саме їх права як власників цих коштів, обраний ними спосіб захисту прав, не відповідає специфіці порушеного права та характеру правопорушення, а можливість його захисту шляхом стягнення коштів на підставі ст.ст.625,536, 1048,1212 та 1214 ЦК України, пов'язано з невірними застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги стосовно помилковості такого висновку не заслуговують на увагу як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не вбачає підстав для його скасування.

Тому, в силу ст.308 ЦПК України, його слід залишити без змін, відмовивши представникові позивачів у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Ж. М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова