Справа № 525/1289/16-ц
Провадження №2/525/71/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.01.2017 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Пилипенко П.І., з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в:

З позову ОСОБА_1 (як встановлено судом) вбачається, що в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області по вул. Першотравнева, 43 проживали батьки позивача: ОСОБА_3 батько та ОСОБА_4 мати. Домогосподарство, в якому проживали батьки позивача відносилося до колгоспного двору. 15.07.1981 року помер батько позивача ОСОБА_3, який помер в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області, в домогосподарстві на той час була зареєстрована та проживала мати позивача ОСОБА_4.

20 січня 2002 року померла мати позивача ОСОБА_4, після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. До складу спадкового майна, поряд з іншим, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: с. Білоцерківка, вул. Першотравнева, 43 Великобагачанського району Полтавської області та складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. А-1,а, А-1',а'), сараю (літ. Б), вбиральні (літ. В), сараю (літ. Г), вбиральні (літ. Д), літнього душа (літ. Е), сараю (літ. Є), огорожі (N 1,3) та дворового крану (N 2).

Заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подали ОСОБА_1 та ОСОБА_5. Спадкове майно вони успадкували в рівних частках.

01 жовтня 2002 року на імя спадкоємців (ОСОБА_1 та ОСОБА_5О.) було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай), що знаходилася в КСП ім. Шевченка в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Великобагачанської нотаріальної контори Полтавської області. Але ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. Першотравнева, 43 в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність домогосподарства ОСОБА_4.

Брат позивача ОСОБА_5 помер 04 липня 2015 року. Після його смерті спадщину прийняла його дружина ОСОБА_2 (яка вказується відповідачем за даним позовом), оскільки прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5

Позивач вказує, що в даний час він не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину (на ? (одну другу) частину спадкового домоволодіння) і державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва по тій причині, що він не зміг надати правовстановлюючі документи на спадкове майно. Позивач бажає успадкувати належне померлій вище описане спадкове майно (1/2 частину спадкового домоволодіння), проте не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на неї через те, що при житті ОСОБА_4 не переоформила документи на це спадкове майно. При цьому, оформити на імя померлої ОСОБА_4 правовстановлюючі документи не можливо, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на ? (одну другу) частку спадкового домоволодіння, яке за життя належало його матері ОСОБА_4 (а.с.а.с 2-3).

В судовому засіданні 25.01.2017 року позивач ОСОБА_1 підтримав доводи та обґрунтування позовної заяви, в своїх поясненнях посилалися на обставини, що викладені в позові і просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на ? (одну другу) частку спадкового домоволодіння, що залишилося після смерті матері позивача ОСОБА_4

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності передбачених законом підстав ухвалює рішення про задоволення позову».

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, пояснення відповідача ОСОБА_2, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

Судом встановлено, що мати позивача у справі ОСОБА_1 ОСОБА_4, останнім місцем проживання якої було с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області, вул. Першотравнева, 43 померла 20 січня 2002 року, про що Великобагачанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області видано повторне свідоцтво про смерть (а.с.а.с.6,7,8).

З довідки №3720 від 01.11.2016 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради вбачається, що згідно даних погосподарської книги №3 за 1991-1995 роки станом на 15.04.1991 року домогосподарство в селі Білоцерківка по вул. Першотравнева, 43 Великобагачанського району Полтавської області відносилося до колгоспного двору. Головою колгоспного двору значилася ОСОБА_4, яка проживала сама (а.с.9).

З довідки №3718 від 01.11.2016 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради вбачається, що вулиця Першотравнева в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області не перейменовувалась (а.с.10).

З довідки №3717 від 01.11.2016 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 20.01.2002 року, на день смерті була зареєстрована і постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з нею в даному домоволодінні ніхто не був зареєстрований і не проживав (а.с.11).

З довідки №3716 від 01.11.2016 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 15.07.1981 року, на день смерті був зареєстрований і постійно проживав з дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Білоцерківка по вул. Першотравнева,43 Великобагачанського району Полтавської області (а.с.12).

З архівної довідки Великобагачанської райдержадміністрації від 03.11.2016 року №01-22/448 вбачається, що ОСОБА_4 згідно рішення Білоцерківської сільської Ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області від 31 березня 1994 року було передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, зокрема, і земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку (а.с.38).

Згідно завірених копії заповітів ОСОБА_4 від 28.08.1993 року, реєстровий №155 та від 21.08.2001 року, реєстровий №348 (які згідно Реєстру заповітів є чинними), ОСОБА_4 належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, що знаходяться в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області, а також все інше майно вона заповідала в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.а.с.63-64). При цьому суд враховує, що згідно наявних матеріалів справи, а також даних паспорту позивача у справі, по батькові ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вказуються як «Омелянович».

01.10.2002 року на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 державним нотаріусом Великобагачанської держнотконтори за реєстровим №1262 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого кожен з них в рівних частках є спадкоємцем майна померлої матері ОСОБА_4; спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай) площею 3,56 умовних кадастрових гектари, що знаходиться в КСП ім. Шевченка Великобагачанського району Полтавської області (а.с.18).

Отже, спадкоємцями майна померлої матері ОСОБА_4 за заповітом, які прийняли спадщину в порядку, передбаченому ЦК України (в редакції 1963 року), є її ОСОБА_6 та ОСОБА_5, яким було у встановленому порядку видано вищевказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

З копії свідоцтва про смерть вбачається, що брат позивача у справі - ОСОБА_5, який був одружений з ОСОБА_2 (а.с.39) помер 04 липня 2015 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції було видане свідоцтво про смерть (а.с.40).

З матеріалів спадкової справи №316/2015, яка була відкрита Другою полтавською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 вбачається, що спадкоємцем належного померлому майна, яка прийняла спадщину в установленому законом порядку є дружина померлого ОСОБА_2 (а.с.а.с.49-61).

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок вбачається, що домоволодіння (житловий будинок з надвірними будівлями) за адресою: с. Білоцерківка, вул. Першотравнева, 43 Великобагачанського району Полтавської області складається в цілому відповідно до технічного паспорту з: житлового будинку (літ. А-1,а, А-1',а'), сараю (літ. Б), вбиральні (літ. В), сараю (літ. Г), вбиральні (літ. Д), літнього душа (літ. Е), сараю (літ. Є), огорожі (N 1,3) та дворового крану (N 2) (а.с.а.с.13-17).

Виконуюча обовязки державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори - державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 постановою від 27 жовтня 2016 року за вихідним №02-31/834 відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? (одну другу) частку спадкового житлового будинку, що знаходиться в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області по вул. Першотравнева, 43 у звязку з відсутністю у позивача правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на нерухоме майно (а.с.5).

Отже, з урахуванням підстав, вказаних у постанові державним нотаріусом, в даний час спадкоємець майна померлої ОСОБА_4 син ОСОБА_1, як спадкоємець за заповітом, не може отримати на своє імя в органі нотаріату свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? (одну другу) частку спадкового домоволодіння, що знаходиться по вулиці Першотравнева, 43 в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті).

В контексті звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Також, зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу.

Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, та того, що в даний час позивач у позасудовому порядку не може отримати відповідне свідоцтво про право на спадкове майно (на ? (одну другу) частку), з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом в межах заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,186,328,1216-1218,1261,1267,1270 ЦК України, ст.ст.3,10,11,60,174,179,212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задовольнити.

В порядку спадкування, визнати за ОСОБА_1 як за спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_4 право власності на ? (одну другу) частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в селі Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області по вулиці Першотравнева, 43 та складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. А-1,а, А-1',а'), сараю (літ. Б), вбиральні (літ. В), сараю (літ. Г), вбиральні (літ. Д), літнього душа (літ. Е), сараю (літ. Є), огорожі (N 1,3) та дворового крану (N 2), що за життя належали на праві приватної власності ОСОБА_4, яка померла 20.01.2002 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 30.01.2017 року.

Суддя