АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання правочинів недійсними,

Унікальний №758/7594/16-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1587/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у червні 2016р. позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсними договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, які укладені між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», в частині передачі зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 25 березня 2008 року та договором іпотеки №80815 від 25 березня 2008 року, які укладені між нею та АКІБ «УкрСиббанк».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 25 березня 2008р. уклала з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», договір про надання споживчого кредиту №0, в забезпечення виконання зобов'язань за яким 25 березня 2008 року нею з банком також був укладений договір іпотеки №80815.

Позивач стверджувала, що на даний час до неї звертається ТОВ «Кей-Колект» з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором, мотивуючи тим, що ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за зазначеним кредитним договором та договором іпотеки на підставі договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року.

Позивач вважала, що вказані договори є недійсними в частині передачі прав вимоги за договорами, укладеними між нею та банком, оскільки відсутні докази сплати грошових коштів за договором факторингу та передачі оригіналів документів клієнту, що ТОВ «Кей-Колект» має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, так як кредит видався у іноземній валюті, а також є суб'єктом господарювання.

Також позивач посилалася на те, що спірні договори укладені з порушенням вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а так як іпотека тісно пов'язана і має похідний характер від основного зобов'язання, тому визнання недійсним відступлення права вимоги за основним зобов'язанням з зазначених підстав, тягне за собою недійсність й відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

- 2 -

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та не врахування тієї обставини, що у фактора немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання.

Також представник позивача вважає помилковим висновок суду про відсутність необхідності ТОВ «Кей-Кодект» на отримання генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій при придбанні права вимоги за кредитними договорами, укладеними у іноземній валюті.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників відповідачів, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 25 березня 2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого позичальнику надано кредит у іноземній валюті у сумі 78 000 доларів США строком до 25 березня 2022р.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 березня 2008 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки №80815, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

12 грудня 2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу № 1, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, в тому числі й за кредитним договором, який був укладений з позивачем.

В цей же день між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до цього договору, в якому зазначений договір іпотеки, укладений з позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа ‒ підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть

- 3

виступати фактором.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, факторинг належить до фінансових послуг, а ч. 1 ст. 5 Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Щоб здійснювати факторингові операції, фінансова установа має значитися в Реєстрі фінансових установ, а в додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи у видах фінансових послуг, які фінансова компанія має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, має бути зазначений факторинг.

Згідно наданого Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, ТОВ «Кей-Колект» зареєстровано як фінансова установа 8 грудня 2011р., а у додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи зазначено, що товариство має право здійснювати фінансові послуги - факторинг без отримання ліцензії.

Доводи апеляційної скарги про те, що у фактора не має права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб'єкта господарювання, що було передбачено п. 1 розпорядження № 231 від 3 квітня 2009 року Нацкомфінпослуг, яке діяло на момент укладення спірного договору факторингу, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Разом з цим, ні нормами ЦК України, ні нормами вказаного закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб.

Крім того, відповідно до п. 7 ст. 28 вказаного закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Враховуючи пріоритетність закону над підзаконним актом, колегія суддів вважає, що ТОВ «Кей-Колект» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Необґрунтованими вважає колегія суддів посилання у апеляційній скарзі на те, що для укладення спірного договору факторингу ТОВ «Кей-Колект» повинно було мати генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як набуло право вимоги за кредитними договорами, грошові кошти за якими були видані у іноземній валюті.

Частиною 3 ст. 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно пунктів 1 та 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Разом з тим, позивачем не було надано суду доказів, що ТОВ «Кей-Колект» здійснює валютні операції та вимагає від позивача повернення кредитної заборгованості саме у доларах США.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено

- 4 -

грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, зазначення у кредитному договорі надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов'язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що ТОВ «Кей-Колект» не є банківською установою, тому не має законних підстав мати права та обов'язки кредитора за кредитним договором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки фактор на підставі договору факторингу набув право вимоги заборгованості за кредитним договором, проте, не набув будь-яких обов'язків по відношенню до боржника, а тому не може надавати боржнику будь-яких банківських послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не отримувала повідомлення про відступлення права вимоги за її кредитним договором, а АТ «УкрСиббанк» після укладення договору факторингу продовжував приймати у позивача щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості, стосуються виконання, як кредитного договору, так і договору факторингу.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, вказані обставини не можуть бути підставами для визнання договору факторингу недійсним.

За аналогічних обставин відсутні підстави і для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Подільського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: