Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 липня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Шевцової Т.В.

при секретарі - Южаковій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 07 липня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування квартири №23, що знаходиться в будинку №37 на ж/м Тополя-2 в м.Дніпропетровську. Незважаючи на укладений договір дарування квартири, вона до сих пір зареєстрована у вищевказаній квартирі та постійно в ній проживає разом із своїм онуком ОСОБА_3, ніколи з неї не виселялись. Відповідач навпаки в спірній квартирі не проживав жодного дня, дар не прийняв.

Позивачка зазначає, що відповідач з нею домовлявся про її довічне утримання, забезпечення її належним доглядом, харчуванням та утриманням квартири. Проте, відповідач вже тривалий час проживає на території Росії та має намір продати зазначену квартиру, яка є її єдиним житлом та яке відповідач отримав шляхом омани. На момент укладання договору дарування вона вважала, що укладає договір довічного утримання, але в силу свого похилого віку має поганий зір, текст договору підписала не читаючи його. Правочин вчинено під впливом неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Про існування саме договору дарування дізналась у середині 2016 року, коли бажала оформити спадщину на свого онука, тоді і дізналась, що фактично нею було укладено договір дарування квартири замість договору довічного утримання. У звязку з чим, позивач просить суд визнати договір дарування квартири №23 в будинку №37 на ж/м Тополя-2 у м.Дніпро, укладений 07 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори недійсним, а також стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір.

Позивачка та її представник надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розряду справи до суду не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оскаржених прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів цивільної справи, 07 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири за №23, що знаходиться в м.Дніпропетровськ, ж/м Тополя-2, будинок №37. Даний договір посвідчено нотаріально державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 07.07.2011 року за №2-2448.

Відповідно до паспортних даних, позивачка народилась 26.01.1939 року, зареєстрована за адресою: м.Дніпро, ж/м Тополя-2АДРЕСА_1 з 30.10.2012 року.

В цей же час, відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також судом встановлено, що позивачка домовлялася з відповідачем про її довічне утримання, забезпечення її належним доглядом, харчуванням та утриманням квартири. На момент укладання договору дарування вона вважала, що укладає договір довічного утримання, але в силу свого похилого віку має поганий зір, текст договору підписала не читаючи його. Правочин вчинено під впливом неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Про існування саме договору дарування дізналась у середині 2016 року, коли бажала оформити спадщину на свого онука, тоді і дізналась, що фактично нею було укладено договір дарування квартири замість договору довічного утримання.

З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як вбачається з наданих на запит суду завідуючою Сьомою Дніпропетровського державною нотаріального конторою ОСОБА_4 документів, 07.07.2011 року від імені ОСОБА_1 (дарувальник) укладено з ОСОБА_2 (обдаровуваний), ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, договір дарування квартири №23 в будинку №37 на житловому масиві Тополя-2 в м.Дніпропетровську, згідно якого ОСОБА_1 подарувала вказану квартиру ОСОБА_2.

Зі слів позивачки, судом встановлено, що станом на середину 2016 року обдарований ОСОБА_2 так і не прийняв дар, що не було спростовано відповідачем.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, щодо перебуванні позивачки, яка є літньою людиною, в стані омани під час укладання правочину договору дарування, оскільки позивачка була впевнена, що укладає договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на вищевказані встановлені обставини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування квартири №23 в будинку №37 на ж/м Тополя-2 у м.Дніпро, укладений 07 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57- 60, 88, 169, 197, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири №23 в будинку №37 на ж/м Тополя02 в м.Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07 липня 2011 року та посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, за в реєстровим №2-2448.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 826,60 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів із дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив, за письмовою заявою відповідача, котра може бути подана протягом десяти днів із дня отримання копії заочного рішення.

Суддя /підпис/ ОСОБА_5

Рішення набрало законної сили 18.07.2017 року.

Згідно з оригіналом:

ОСОБА_6 Южакова

Суддя Бабушкінського

районного суду

м.Дніпропетровська Т.В. ОСОБА_5