Справа № 570/3710/16-ц
Номер провадження 2/570/240/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2017 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

при секретарі Захарук Г.Л.

за участю: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу ДВС Дубенського міськрайонного управління юстиції про зняття арешту з транспортного засобу,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про зняття арешту з легкового автомобілямарки "ВАЗ 21061", рік випуску 1984, номер кузова ХТА210630Е1167925, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що 25 липня 2015 року ОСОБА_2 видав йому, позивачу, довіреність на розпорядження вказаним автомобілем, однак фактично автомобіль було придбано за ціною 1000,00 доларів США. Факт розрахунку підтверджується розпискою від 25 липня 2015 року, виданою ОСОБА_2 При цьому, перед тим як купити вищезазначений транспортний засіб, ним було перевірено чи не перебуває він в розшуку або під арештом в органах ДАІ і така інформація була відсутня. Він розпоряджався автомобілем на підставі довіреності від 25 липня 2015 року. Характер та зміст виданої довіреності свідчить про те, що фактичним набувачам автомобіля, а саме: позивачу ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_3 були передані всі права власника автомобіля по володінню, користуванню та розпорядженню ним. 21 липня 2016 року транспортний засіб було затримано та доправлено на арештмайданчик у зв'язку з борговим зобов'язанням ОСОБА_2 Ці обставини змусили позивача звертатися до суду з вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що коли він купував автомобіль, то перевіряв чи автомобіль не перебуває під арештом, такої інформації в реєстрі не було і нотаріус посвідчив довіреність. Заявив, що ОСОБА_2 видав генеральну довіреність на розпорядження автомобілем, але коли поїхав оформляти автомобіль на себе, то там автомобіль затримали, і як з'ясувалося, на даний автомобіль накладено арешт, так як у ОСОБА_2 є борг перед "ПриватБанком". Зазначив, що автомобіль у нього на відповідальному зберіганні. Надав суду чеки на купівлю запчастин на ремонт автомобіля за цей час. Зазначив також, що автомобіль в робочому стані, і вони ним користуються, але не можуть переоформити, а зразу не оформили, так як не було коштів та потрібно було провести ремонт. Просить зняти арешт з автомобіля, щоб можливо було зареєструвати його на себе.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, хоча про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином. Причину неявки він суду не повідомив і від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи слухання справи за його відсутності. Суд визнав неявку даного відповідача до суду неповажною.

Представник відповідача, Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Рівненській області в судове засідання також не з'явився, хоча належним чином і в установлений строк повідомлявся про слухання справи. Від начальника Дубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Рівненській області ОСОБА_5 до суду надійшла заява, в якій він просить розглядати справу без участі представника відділу.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за можливе провести слухання справи у відсутності відповідачів.

Судом встановлено та даний факт не оспорюється сторонами, що 25 липня 2015 року позивач домовився з ОСОБА_2 про придбання у нього легкового автомобіля марки "ВАЗ 21061", 1984 року випуск, номер кузова ХТА210630Е1167925, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. З метою розрахунку за вищевказаний автомобіль, позивач передав ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 1000,00 доларів США. На підтвердження чого ОСОБА_2 було написано розписку. На виконання умов договору від 25 липня 2015 року ОСОБА_2 видав позивачу довіреність, передав йому автомобіль, технічний паспорт та ключі від нього.

Суд, вважає, що фактично між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. Факт передачі товару та коштів за товар згідно договору купівлі-продажу відбувся. Отже, відповідно до ст.655 ЦК України, згідно якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другої сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, слід вважати, що фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, даний факт ніким не оспорюється, а отже у відповідності до п.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доведенню.

Окрім цього, в частині 3 ст.244 ЦК України зазначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину.

Частина 2 статті 235 ЦК України передбачає, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З наведених вище норм закону вбачається, що між позивачем ОСОБА_1М та відповідачем ОСОБА_2 склалися фактичні правовідносини щодо купівлі-продажу автомобіля, а видана довіреність на право розпоряджатися автомобілем фактично приховала укладений сторонами договір купівлі-продажу автомобіля, а тому правочин по видачі довіреності в даному випадку є удаваним правочином.

Крім цього, зважаючи на норми Конституції України та цивільного законодавства щодо набуття та захисту права власності, зокрема ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Також суд приймає до уваги положення ст.328 ЦК України, згідно якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та відповідно до якої, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Як вбачається зі ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оскаржено або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.ст.15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб визнання права, в даному випадку права власності.

Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.10 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Повірений зобов'язаний вчинити дії відповідно до змісту даного йому доручення (ст.1004 ЦК України).

Відповідно до ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Оскільки суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 в 2015 році купив у ОСОБА_2 зазначений вище автомобіль, то на даний час саме позивач має право розпоряджатися цим автомобілем. Придбавши автомобіль, позивач мав намір виконати надане йому доручення і переоформити автомобіль на своє ім'я, але не зміг цього зробити, оскільки вже після купівлі ним автомобвля і прийняття його в своє розпорядження, державним виконавцем було накладено арешт на цей автомобіль. Тому суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом зняття арешту з вказаного легкового автомобіля. Тобто суд вважає, що в наявності є порушення права позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57, 59, 61, 213-215, 223, 294, 295 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 235, 244, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 655, 1000, 1003, 1004 Цивільного кодексу україни, Законом україни "Про виконавче провадження", суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу ДВС Дубенського міськрайонного управління юстиції про зняття арешту з транспортного засобу - задоволити повністю.

Зняти арешт з автомобіля марки "ВАЗ-21061", 1984 року випуску, номер кузова ХТА210630Е1167925, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, оголошеного в розшук постановою державного виконавця Відділу ДВС Дубенського міськрайонного управління юстиції Рівненської області у виконавчому провадженні № 51309679 від 14.07.2016 року, який знаходиться у розпорядженні ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Остапчук Л.В.