Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/134/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

20.09.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Голованя А.М., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

11 липня 2016 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 13470 грн. 94 коп. заборгованості за кредитним договором від 1 жовтня 2008 року № КGКМNN000000370. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконує свої зобовязання перед банком за вказаним договором і має заборгованість по сплаті по комісії у сумі 1277 грн. 72 коп., пені за несплату комісії у сумі 11313 грн. 33 коп., штрафів у сумі 250 грн. і 629 грн. 55 коп.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному розмірі. Скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема суд, відмовляючи в позові у звязку із спливом позовної давності, не дав оцінку тій обставині, що 7 квітня 2016 року відповідач сплатив на користь банку 1280 грн. заборгованості, що може свідчити про переривання позовної давності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач та її представник, ОСОБА_4, заперечили проти доводів апеляційної скарги посилаючись на те, що відповідач взагалі не має простроченої заборгованості перед позивачем так, як свої зобовязання за договором виконала достроково ще 7 грудня 2010 року. У 2016 році позивач неодноразово телефонував відповідачу з вимогою сплатити нібито існуючу заборгованість і відповідач, не бажаючи мати судових спорів з позивачем, сплатила 1280 грн. Проте вимоги позивача на цьому не кінчилися і він предявив позов, який є безпідставним. Відповідач повернув кредит у грудні 2010 року, тому визначений договором строк позовної давності у 5 років сплинув у грудні 2015 року. Проте позивач предявив позов у липні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, отже суд правомірно відмовив в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

1 жовтня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», найменування кого у 2009 році змінено на публічне акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», і ОСОБА_2 було укладено договір № KGKMNN000000370, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15000 грн. на строк 60 місяців, до 30 вересня 2013 року, та зобовязалася повернути його і сплатити відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом а також винагороду банку.

Договір складається із письмової заяви ОСОБА_2 разом з Умовами надання кредиту фізичним особам та Тарифами банку, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 1 по 5 число місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячні платежі) для погашення заборгованості, яка складається із частини заборгованості за кредитом, за процентами, винагороди, штрафів та інших витрат згідно Умов.

За порушення позичальником зобовязань по кредиту, він зобовязаний сплатити кредитодавцю пеню згідно п. 5.3. Умов.

Відмовляючи в зволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що нарахована позивачем заборгованість не підлягає стягненню х позивача у звязку із спливом трирічної позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ч. 5 ст. 261 ЦК України.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові.

Водночас ч. 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові за умови доведеності фактів порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася з позовом.

Недоведеність таких фактів є окремою підставою для відмови у позові.

Рішення суду, яке переглядається, не містить обґрунтованого висновку про наявність невиконаних зобовязань відповідача перед позивачем.

Суд першої інстанції лише вказав, що банк надав розрахунок заборгованості по комісії та неустойці (пені і штрафу). Проте обґрунтованість такого розрахунку, його відповідність умовам договору суд не перевірив. Точні дати початку і закінчення перебігу вказаного строку не визначив.

Крім того, суд послався на сплив трирічної позовної давності, однак п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони збільшили позовну давність по вимогам про сплату кредиту, процентів. Винагороди та неустойки до пяти років.

Таким чином рішення суд про відмову в позові у звяжу із спливом позовної давності не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Всупереч приписам ст. 214 ЦПК України, суд не перевірив обґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості по комісії та неустойці, не зважаючи на те, що відповідач у заяві про застосування позовної давності вказав про повне виконання своїх зобовязань перед банком у грудні 2010 року та відсутність з боку банку претензій протягом тривалого часу (а.с. 38). Тобто суд не перевірив і не зясував обґрунтованість предявленого позову.

Заява-анкета ОСОБА_2 а також Умови надання споживчого кредиту, до яких вона приєдналася, не містять умов щодо сплати комісій. Натомість вони містять умову про сплату позичальником винагороди банку, але її розмір не визначено цими документами.

Суд першої інстанції на це також уваги не звернув.

Лише в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив, що сплату щомісячної комісії передбачено тарифами банку, які є частиною укладеного з відповідачем договору і на підтвердження цієї обставини він надав суду копію довідки про стандартні умови кредитування Приватбанку та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, підписану ОСОБА_2 1 жовтня 2008 року (а.с. 87).

Відповідачка визнала належність підпису у цій довідці саме їй.

Згідно умов здійснення банком споживчого кредитування, з якими відповідач ознайомлена, про що свідчить її підпис на довідці, при кредитуванні на 60 місяців комісії за видачу кредиту, за його супроводження і дострокове погашення встановлено у розмірі 0%.

Крім того тарифами банку передбачена плата за резервування коштів у розмірі 6%, яка разом з процентною ставкою за користування кредитом (36%) становлять ефективну процентну ставку 42%.

Вказана плата за резервування коштів, враховуючи, що вона повинна сплачуватися щомісячно, фактично є винагородою про яку вказано в анкеті-заяві позичальника та Умовах.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4 6), з наступного після видачі кредиту місяці (з листопада 2008 року) банк регулярно нараховував відповідачу комісію а той, в свою чергу, сплачував її (стовпчик 15 - 17 розрахунку).

З розрахунку заборгованості також вбачається, що станом на 1 січня 2011 року відповідач повністю достроково сплатила кредит, всі проценти за його користування, плату за резервування коштів (комісію) і заборгованості з цих видів платежу не мала (стовпчики 4, 11, 17 розрахунку).

На 1 січня 2011 року несплаченою залишалася лише пеня у розмірі 106 грн. 77 коп., яка була сплачена відповідачем 7 квітня 2016 року шляхом внесення ОСОБА_2 платежу в сумі 1280 грн. (а.с. 7 на звороті).

За період з 1 по 3 жовтня 2016 року (за два дні) позивач одноразово нарахував комісію в сумі 1277 грн. 72 коп. При цьому наданий суду розрахунок не містять відомостей про базу нарахування такої комісії, розмір застосованої процентної ставки.

Пояснення представника позивача про те, що вказана комісія нарахована за попередні періоди користування відповідачем кредитом спростовуються наданим позивачем розрахунком, згідно якого комісія нараховувалася банком з 1 жовтня 2008 року по 1 січня 2011 року і в такому ж розмірі сплачувалася позичальником. Отже відповідач виконав свої зобовязання щодо сплати нарахований йому банком платежів за період користування кредитом. Дані про те, що при здійсненні банком поточного нарахування комісії допущено помилки у справі відсутні.

Здійснений позивачем розрахунок неустойки також не можна визнати обґрунтованим.

Згідно розрахунку (а. с. 7 на звороті) 3 жовтня 2013 року банк нарахував відповідачу пеню у розмірі 6396 грн. 39 коп. (стовпчик 12). При цьому банк застосував ставку пені у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу - 1277 грн. 72 коп. (як вважав банк), а період прострочення вказав 2 дні (стовпчик 2).

За наступні 917 днів (з 3 жовтня 2013 року по 7 квітня 2016 року) позивач нарахував за тією ж ставкою і виходячи з тої самої бази нарахування пеню у сумі лише 5858 грн. 35 коп., а за наступні ще 53 дні 338 грн. 59 коп.

Тобто розмір пені на одну й ту ж суму за два дні перевищує пеню за наступні 970 днів.

Колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок пені (як і неустойки в цілому) є не лише необґрунтований, у звязку з недоведеністю фактів прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобовязань за договором, а й математично неправильний.

Одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності (ст. 10, 60 ПК України) суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

Позивач, визнаючи стверджувальний відповідачем факт дострокового повернення відповідачем кредиту та плати за користування ним, не довів правомірність нарахування ним комісії та неустойки після дострокового виконання позичальником основного зобовязання.

Несплата раніше нарахованої пені (106 грн. 77 коп.) не може бути підставою для стягнення плати за резервування коштів (комісії) та додаткової неустойки у формі пені і штрафу.

Гарантоване ст. 55 Конституції України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4 ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувань позивачем порушення було обґрунтоване і підтверджене доказами.

Суд першої інстанції при вирішенні спору не дотримався приписів норм матеріального і процесуального права і відмовив у задоволені позову з підстав, які не відповідають обставинам даної справи. Такі дії суду є підставою для скасування або зміни рішення (ст. 309 ЦПК України).

Враховуючи, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог, в задоволенні позову належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: