Справа № 570/643/15-ц
Номер провадження 2/570/19/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

головуючого судді Таргоній М.В.

з участю секретаря Беднарчук Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась в суд із вказаним позовом до відповідача про визнання недійсним договору позики грошей в сумі 371 тис. грн. від 20.12.2013 року.

У позові зазначено, що 20.12.2013 року між нею (позивачем) та ПАТ "Банк Національний кредит" (далі - Банк) укладено договір кредиту № 05.1-145ю/2013/2-1 на суму 360 тис. грн. Для забезпечення зобов'язань за вказаним договором кредиту між Банком та ОСОБА_2 (відповідач), також ОСОБА_4 (дружина відповідача) 20.03.2013 року укладено договори застави (окремо з кожним із них) майнових прав на грошові кошти на депозитних рахунках вказаних осіб в сумі 221 тис. 999 грн. та 150 тис. грн. відповідно.

Того ж дня на вимогу ОСОБА_2 (відповідач) ОСОБА_5 (позивач) підписала договір позики, згідно якого вона отримала у відповідача в користування гроші в сумі 371 тис. грн. Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, зідно договору іпотеки позивач передала відповідачу в заставу житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1787 га, що знаходяться по АДРЕСА_1. Вказаний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11

Покликаючись на положення ст.ст. 203, 215-216 ЦК України, вказуючи, що грошові кошти по договору позики не передавались, позивач просила визнати недійсним зазначений договір позики грошей в сумі 371 тис. грн. від 20.12.2013 року укладений між ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_5 (позивач).

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Конончук Л.В. та позивач ОСОБА_1 в судових засіданнях, в яких вона приймала участь, пред'явлені вимоги підтримали повністю, покликаючись на обставини зазначені в позові та письмових поясненнях. Позивач ОСОБА_1 пояснювала також, що 20.12.2013 року в Банку оформляла договір кредиту, пов'язаний із депозитними рахунками ОСОБА_2, та того ж дня разом ним поїхали до нотаріуса. В нотаріальній конторі вона підписала документи не читаючи їх, пов'язувала підписання таких документів із оформленням кредиту в Банку, при цьому нотаріус їй нічого не роз'яснював. Заперечила отримання грошей від ОСОБА_2 Представник позивач - адвокат Конончук Л.В. зазначила також, що договір позики не є належним доказом передачі коштів, оскільки передача грошей не підтверджена відповідною розпискою. Зазначила, що нотаріус, який посвідчував договори є родичем ОСОБА_2, а ОСОБА_1 була введена в оману при підписанні оспорюваного договору позики, оскільки в один день вона підписала декілька документів (договорів) щодо отримання фінансових послуг, не усвідомлювала наслідків та помилялася при підписанні договору позики. Вказала про відсутність доказів отримання ОСОБА_1 грошей від ОСОБА_2 Просила задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 в судових засіданнях, в яких він приймав участь, - пред'явлені вимоги не визнали, покликаючись на письмові заперечення (а.с. 9-14). Просили відмовити в позові, вказуючи на його безпідставність та необгрунтованість. Відповідач ОСОБА_2 пояснював також, що 20.12.2013 року в Банку при оформленні ОСОБА_1 договору кредиту, він та його дружина оформили договори поруки на забепечення зобов'язань ОСОБА_1 Оскільки кошти за кредитом ОСОБА_1 могла отримати лише через декілька днів, він погодився надати їй позику. Договір позики та іпотеки для забезпечення позики оформляли в нотаріуса. Нотаріус ОСОБА_11 є його колишнім зятем, із яким він не підтримує доброзичливих відносин. Гроші він передав ОСОБА_1 до підписання договору позики. Представник відповідача - ОСОБА_8 зазначив також, що згідно умов договору позики, сторон підтвердили передачу коштів ОСОБА_2 та їх отримання ОСОБА_1 (п. 3 Договору), а також їх дійсні наміри (п. 4 Договору). Зазначив також, що ст. 1047 ЦК України, на яку покликалася представник позивача, передбачає можливість, а не обов'язок оформити розписку про отримання грошей. Також зауважив, що ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" не застосовуються до відносин між фізичними особами. Вказуючи на необгрунтованість вимог просив відмовити в позові.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, з'ясувавши обставини, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як встановлено судом, 20.12.2013 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ПАТ "Банк Національний кредит" укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-245ю/2013/2-1, за яким згідно договору застави майнових прав № 04-899/1/1 від 20.12.2013 року ОСОБА_2, та згідно договору застави майнових прав № 04-898/1/1 від 20.12.2013 року ОСОБА_4 - було надано в заставу майнові права вимоги отримання коштів (а.с. 46, 20-36).

Вказані обставини сторонами не оспорювались, під сумнів не ставились, та об'єктивно підтверджуються із документів наявних в матеріалах справи.

20.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошей. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримала у користування суму в розмірі 370 тис. грн., еквівалентних, на дату укладення договору, 46 тис. 415,61 доларів США. Позичальник зобов'язується повернути таку ж суму до 29.12.2014 року. Згідно п.п. 3, 4 вказаного договору, сума позики була передана позикодавцем до підписання договору. Сторони своїми підписами підтвердили факт передачі грошей, а також свідчать, що договір відповідає дійсним намірам сторнін. Згідно п. 8 вказаного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником сторони домовилися укласти договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, які є особистою власністю позичальника (а.с. 4).

20.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11, реєстр. № 1114. Згідно умов вказаного договору іпотеки ОСОБА_1 передає в заставу ОСОБА_2 житловий будинок що знаходяться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,1228 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, в АДРЕСА_2. Зазначене майно передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов'язання щодо повернення грошей, переданих за договором позики від 20.12.2013 року, укладеного між сторонами цього договору на суму 371 тис. грн (а.с. 51-53). Накладено заборону відчуження предмету іпотеку (а.с. 54-56).

Допитана в судовому засіданні, як свідок, ОСОБА_9 дала показання, згідно яких до неї, як працівника Банку, ОСОБА_1 зверталася щодо отримання кредиту, їй надавались консультації. Отримання кредиту ОСОБА_1 оформлено із залученням застави депозитів ОСОБА_2 Видача кредиту можлива була через декілька днів. ОСОБА_1 повідомляла про намір позичити в ОСОБА_2 кошти, щоб отримати всю необхідну суму. Кредит в Банку ОСОБА_1 отримала через декілька днів. Свідок заперечила знайомство із нотаріусом ОСОБА_11

Згідно платіжного доручення № 9 від 23.12.2013 року картковий рахунок ФОП ОСОБА_1 в ПАТ "Банк Національний кредит" поповнено на 293 тис. грн.

Допитана в судовому засіданні, як свідок, ОСОБА_10 дала показання, згідно яких із ОСОБА_1 її познайомив її батько - ОСОБА_2 (відповідач) перед укладенням договору. Оформлення договору здійснював її колишній чоловік (а.с. 15-19) нотаріус ОСОБА_11 без її участі як нотаруса. Пояснила також, що вона не знає працівника Банку ОСОБА_9

Допитаний в судовому засіданні, як свідок, ОСОБА_11 дав показання, згідно яких ОСОБА_1 по телефону повідомила про намір укласти договір іпотеки. Необхідні для посвідчення іпотеки документи надала ОСОБА_5, а ОСОБА_2 надавав свій паспорт. При оформленні та посвідченні договору іпотеки дотримано вимоги Закону, в т.ч. щодо роз'ясення сторонам їх прав, змісту та наслідків договору, положень Закону. Договір позики не посвідчувався. Бланку такого договору сторони не мали, надано їм таких договір в нотаріальній конторі. Зі змістом договору сторони ознайомлювались та підписали його. Гроші передавалися перед підписанням договору в гривнях. Пояснив також, що він не знає працівника Банку ОСОБА_9

Доводи позивача, із урахуванням її пояснень, пояснень її представника, наданих доказів (а.с. 61, 63), не спростовують показання свідків щодо обставин укладення договорів та взаємовідносин між ними та сторонами спору. Суд вважає такі доводи реалізацією стороною права давати пояснення з огляду на позицію і тактику по справі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Жодну із зазначених обставин, визначених вказаною нормою, як підставу для визнання договору недійсним, позивач не довів та не підтвердив належними та допустими доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Оспорюваний договір позики від 20.12.2013 року укладено в письмовій формі, із урахуванням вимог ст.ст. 1046-1047 ЦК України. При цьому суд враховує, що ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачає можливість, а не обов'язок представлення позичальником на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідної розписки. За вказаних обставин саме договір позики і є тим документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми.

Письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення такого договору. За своєю суттю нотаріально посвідчений договір іпотеки та договір позики, із зазначенням про проведення оплати, є документом, який підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання грошової суми.

Доводи ОСОБА_1 та її представника про те, що за вказаних обставин ОСОБА_1 не отримувала кошти за вказаним договором позики - не доведено та не підтверджено належними та допустими доказами. Суд вважає такі доводи реалізацією стороною права давати пояснення з огляду на обрану тактику та правову позицію по справі.

Доводи позивача та її представника про підписання на документів без попереднього ознайомлення з ними, припущення, що такі документи пов'язані з іншим договором, - вказують на власне недбальство ОСОБА_1 Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи те, що обов'язок доведення недійсності правочину лежить на позивачеві, у разі ненадання позивачем належних доказів на підтвердження наявності визначених Законом підстав для такого визнання - у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням зазначених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем не доведено порушення його прав при укладенні договору, а тому пред'явлені вимоги не підлягають до задоволення.

Суд вважає помилковими та безпідставними вимоги про визнання недійсним правочину (договору позики), а тому позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, а тому в його позові слід відмовити.

Керуючись ст. 3, 4, 10-11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 203, 215, 229, 1047, 1051 ЦК України,

в и р і ш и в :

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Таргоній М.В.