Справа №467/76/17 21.09.2017 21.09.2017 21.09.2017
Справа № 467/76/17 Головуюча першої інстанції Явіца І.В.
Провадження № 22-ц /784/2035/17 Доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
УХВАЛА

Іменем України

21 вересня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.,

за участю: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

їх представника - ОСОБА_4,

відповідачки - ОСОБА_5,

її представника - ОСОБА_6,

законного представника третьої особи - Таран О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Костянтинівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - малолітньої ОСОБА_7, про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 січня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позивачі зазначали, що їм з 22 червня 2000 року на праві власності належить будинок АДРЕСА_1. У 2002 році вони переїхали проживати у м. Донецьк, а у зазначеному будинку, з їх дозволу почали проживати подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які є батьками ОСОБА_2 У 2012 році ОСОБА_8 помер, а відповідачка виписалася з вказаної адреси та переїхала до іншого місця проживання. Проте, в 2012 році, ОСОБА_3 без надання дозволу співвласника домоволодіння зареєстрував в ньому свою бабусю - ОСОБА_3, на підставі чого остання стала проживати у вказаному будинку. У зв'язку з проведенням у м. Донецьку військових дій, вони разом з малолітньою ОСОБА_7 змушені були повернутися проживати до спірного будинку. Між тим, ОСОБА_3 з 2016 року виїхала з даного будинку на інше постійне місце проживання та вивезла свої особисті речі.

Посилаючись вищезазначене ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, виселити її з даного домоволодіння та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

14 лютого 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом і вселення. Свої вимоги ОСОБА_5 обґрунтувала тим, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8, який помер у 2012 році були власниками трикімнатної квартири у м. Южноукраїнську Миколаївської області. У зв'язку з тим, що їх дочка ОСОБА_2 разом із онуком ОСОБА_3 виїжджали до м. Донецька, де в них не було нерухомого майна, вони продали належну їм квартиру, а кошти від продажу якої передали дочці для купівлі нерухомості. Самі ж вони вселилися у належний ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будинок, де протягом 2002 - 2011 роки за свої кошти та з відома та дозволу останніх проводили капітальний ремонт. З метою більш якісного медичного обслуговування в 2004 році вона зареєструвалась за місцем проживання молодшої доньки в м. Южноукраїнську, продовжуючи проживати в спірному будинку.

В 2012 році вона знову зареєструвалася за адресою спірного домоволодіння. Проте, з 2016 року позивачі не дозволяють їй проживати у спірному будинку, змінили замки, а тому вона вимушена винаймати кімнату в гуртожитку. ЇЇ не проживання у даному домоволодінні протягом року також зумовлено отриманням травми у дорожньо-транспортній пригоді та відповідним лікуванням з цього приводу.

З огляду на ці обставини, ОСОБА_5 просила суд зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні жилим будинком АДРЕСА_1 шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей до двору та вхідних дверей зазначеного будинку та вселити її в спірний житловий будинок.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено в повному обсязі.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні жилим будинком АДРЕСА_1 шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей до двору та вхідних дверей зазначеного будинку та вселено останню в спірний житловий будинок. Також вирішено питання щодо стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 36).

Відповідачка ОСОБА_5 доводиться матір'ю позивачці ОСОБА_2 та бабусею позивачу ОСОБА_3

Згідно відмітки про місце проживання ОСОБА_5, остання була зареєстрована з 11 жовтня 2002 року за адресою: по АДРЕСА_1, а у 2004 році виписалась з будинку. Проте, з 18 червня 2012 року вона знову зареєструвалась за вказаною адресою ( а.с. 7, зворот).

Відповідно до довідки Костянтинівської селищної ради № 191 від 6 січня 2015 року до складу сім'ї ОСОБА_2 входять: чоловік ОСОБА_9, донька ОСОБА_7, син ОСОБА_3 та мати ОСОБА_5 (а.с. 35).

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Вирішуючи питання щодо правового статусу відповідачки ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона вселилися в житловий будинок, що є власністю позивачів, як член сім'ї власників.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ураховуючи викладене, правила ч. 2 ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані, якщо член сім'ї власника житла відсутній за місцем проживання понад один рік та причини його відсутності не є поважними.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Звертаючись з позовом до суду, позивачі посилалися на те, що відповідачка з січня 2016 року не проживає у вказаному житловому будинку, не є членом їх сім'ї, не приймає участі у витратах на утримання будинку, наміру проживати в будинку з вказаного часу не здійснювала. Між тим будь-яких причин залишення відповідачкою спірного житла не вказали та не надали будь-яких доказів, які б свідчили про такі причини, а також про наявність у відповідачки іншого житла.

Проте, відповідачка у зустрічному позові зазначала, що вона тимчасово залишила будинок з поважних причин, що були викликані неправомірними діями з боку відповідачів та її хворобливим станом. Іншого житла у неї немає. При цьому позивачі чинять перешкоди у користуванні будинком, оскільки замінили замки, що позбавляє її можливості користуватися житлом.

Самі позивачі підтвердили факти заміни замків та факти неприязвилих стосунків між сторонами.

Про неприязливі стосунки, що склалися між сторонами свідчать звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу отримання нею 7 червня 2015 року тілесних ушкоджень, а також висновок експерта стосовно ОСОБА_5, у якої також виявлені тілесні ушкодження, що спричинені, зі слів останньої, її дочкою ОСОБА_2 (а.с. 114, 115).

Також 19 жовтня 2015 року ОСОБА_5 зверталася до правоохоронних органів із заявою про протиправні дії дочки ОСОБА_2 та її чоловіка. В ході перевірки цієї заяви було встановлено, що на ґрунті неприязливих відносин між зазначеними особами виникла сварка (а.с. 117).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачами не надано доказів за правилами ст.ст. 58,59 ЦПК України, які б свідчили про відсутність відповідача у спірному будинку без поважних причин понад строк, визначений законом та наявність у останнього іншого житла та місця проживання.

За такого, перелічені обставини у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_5 не втратила право користування спірним житлом, а була відсутня у цьому житлі в силу об'єктивних обставин, у зв'язку з чим, районний суд поновив порушені права відповідачки, задовольнивши її зустрічні позовні вимоги.

Доводи апелянта про те, що відповідач добровільно залишила будинок, відмовившись від права користування ним, суперечать наявним доказам та наведеним вимогам закону, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Твердження позивачів, що відповідачка 18 червня 2012 року неправомірно зареєструвалася в спірному будинку та стала там проживати, правильно районним судом не прийнято до уваги, оскільки позивачі будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів щодо введення в оману ОСОБА_3 та дружні стосунки відповідачки з паспортисткою, відповідними доказами за правилами ст.ст. 58-59 ЦПК України суду не довели. Крім того, ОСОБА_3, зареєструвавшись одночасно з відповідачкою та проживаючи з нею тривалий час не заперечував право останньої на користування будинком. Позивачка ОСОБА_2, яка проживала в той час в м. Донецьку, знала про проживання відповідачки в будинку та погоджувалася з цим.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи спірні правовідносини, досліджував обставини та надані сторонами докази щодо причин, за якими відповідач не користується спірним будинком, та обґрунтовано дійшов висновку, що відповідачка не проживала у вказаному житлі з поважних причин. Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на положеннях ст. 405 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками суду по їх оцінці.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

Т.Б. Кушнірова