РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Верифікаційні проекти» про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 79250,00 грн. та судові витрати. В обгрунтування зазначених підстав посилається на наступне. 24.05.2016 року між сторонами був укладений Договір позики №1П, за умовами якого позикодавець (позивач) надав у власність позичальника (відповідача) грошові кошти в розмірі 79250,00 грн., а позичальник зобов'язувався повернути позичальнику ту ж саму суму грошових коштів без нарахування та виплати процентів за користування грошима у строк до 24.07.2016 року. Позикодавець виконав умови договору, а саме перерахував на поточний рахунок позичальника всю суму позики, що підтверджується відповідними квитанціями. У визначений строк відповідачем позивачу грошові кошти повернуто не було, та не повідомлено про причини невиконання умов Договору та термін, у який борг буде повернуто. Позивач 26.09.2016 року направив на адресу відповідача лист- вимогу про повернення у триденний строк з дня отримання листа грошових коштів в сумі 79250,00 грн., та попередив про те, що в разі неповернення боргу, спір буде переданий на вирішення суду. Однак, жодної відповіді на лист позивача від відповідача не надійшло, гроші не перераховані, суму боргу не погашено. У зв'язку з тим, що позичальником у встановлений строк не повернуто грошові кошти, позикодавець звертається до суду з вказаною позовною заявою про стягнення грошових коштів в сумі 79250,00 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ПрАТ «Верифікаційні проекти» Букін О.С. в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відкласти судове засідання, оскільки він бажає ознайомитись з матеріалами справи, оскільки довіреність на його ім'я була видана нещодавно, та вказав, що є вже рішення Київського районного суду м. Харкова про стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача за договором позики. Але, судом було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду у зв'язку з ознайомленням з матеріалами справи, оскільки відповідачем судова повістка на судове засідання була отримана 18.08.2017 року, а довіреність на ім'я представника відповідача Букіна О.С. була видана 07.09.2017 року, тобто з 07.09.2017 року представник відповідача мав можливість ознайомитись з матеріалами вказаної цивільної справи, а представник відповідача не скористався своїм правом, передбаченим ст. 27 ЦПК України.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 24 травня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №1П, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 79 250,00 грн., а відповідач зобов'язувався повернути таку ж саму суму грошових коштів в строк до 24.07.2016 року. Передача цих коштів у власність відповідача згідно дійсного договору не є господарською діяльністю позивача, в ході якої він бажає отримати прибуток.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

У спірному правочині між позивачем та відповідачем винятки з цього правила не встановлювались.

З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договір позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики.

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 4.1 договору, передача суми позики здійснюється в готівковій формі шляхом внесення позивачем грошових коштів на поточний рахунок відповідача чи в касу відповідача. Факт передачі суми позики підтверджується квитанцією банка чи прибутковим орденом.

На виконання вказаного пункту договору, позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 34353,00 грн., 12 000,00 грн., 9600,00 грн., 10897,00 грн. та 12400,00 грн., що в загальному розмірі складає 79250,00 грн. Підстав вважати, що вказані кошти були перераховані позивачем на інші цілі у суду немає.

Таким чином, судом встановлено, що сума коштів в розмірі 79250,00 грн. за договором позики №1П позивачеві не повернута в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що вказаний договір позики не оскаржувався. А його посилання на рішення суду про стягнення коштів за договором позики з відповідача на користь позивача є необгрунтованим, оскільки рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2017 року з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість за договором позики №2П від 06.07.2016 року у розмірі 57120 грн. 00 коп., та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач звертався до відповідача з листом-вимогою про повернення грошових коштів, але вона була залишена без задоволення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Таким чином, судом встановлено, що вимоги договору позики №1П від 24.05.2016 року відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Верифікаційні проекти» про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Верифікаційні проекти», , на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 79 250 (сімдесят дев'ять тисяч двісті п'ятдесят) гривень 00 коп.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Верифікаційні проекти», , на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, судові витрати в розмірі 792 (сімсот дев'яносто дві) гривень 50 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий -