Унікальний номер справи 333/4721/16-ц
Номер провадження 2/333/181/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 9 лютого 2017 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Фунжий О.А., при секретарі Лященко В.А., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , в інтересах якого дії ОСОБА_6, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 3 лютого 2016 р. помер ОСОБА_7, який залишив заповіт, котрим частину належного йому майна заповідав позивачеві. Позивач стверджує, що про існування заповіту їй нічого відомо не було. 24 серпня 2016 р. вона отримала з нотаріальної контори лист, з якого їй стало відомо про наявність заповіту. 31 серпня 2016 р. вона звернулась в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою від 2 вересня 2016 р. державний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва в звязку з пропуском строку подачі заяви про прийняття спадщини. Вважаючи, що вказаний строк вона пропустила з поважних причин, позивач просить суд визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила позовні вимоги та їх обгрунтуання, суду пояснила, що з ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з липня 2008 р. до травня 2011 р. Після розірвання шлюбу мешкали роздільно, але продовжували спілкування телефоном. Про те, що ОСОБА_7 помер у лютому 2016 р., вона знала. Про існування заповіту, залишеного ним, їй нічого не було відомо. Про наявність заповіту їй стало відомо з листа з нотаріальної контори, який вона отримала 24 серпня 2016 р., після спливу строку для прийняття спадщини. Єдиною причиною пропуску строку вважає необізнаність про наявність заповіту.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, суду пояснив, що батько перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 до травня 2011 р. Він склав заповіт у грудні 2009 р. під час шлюбу. Про існування заповіту позивач знала, про це вони неодноразово говорили в сімї. Оригінал заповіту лежав у квартирі, де мешкали батько й позивач, на видному місці. Після розірвання шлюбу у травні 2011 р. батько розірвав заповіт, вважаючи, що таким чином анулював його. Після смерті батька він звертався до позивача щодо вирішення питання про спадщину. 21 липня 2016 р. він звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Нотаріус йому сказала, що є заповіт. Він приніс нотаріусу оригінал заповіту, який розірвав батько. У заяві про прийняття спадщини не зазначив наявність заповіту, оскільки вважав, що батько анулював його, розірвавши. 22 липня 2016 р. він отримав дублікат заповіту та надав його в нотаріальну контору. 24 липня 2016 р. він телефонував ОСОБА_1 щодо спадщини, але вона йому нічого не сказала. Проти позову заперечує, вважаючи, що позивач знала про наявність заповіту, пропустила строк прийняття спадщини без поважної причини.

Законний представник третьої особи неповнолітнього ОСОБА_5, його матір ОСОБА_6 з позовом не погодилась, в судовому засіданні пояснила, що в грудні 2011 р. познайомилась з ОСОБА_7, з січня 2011 р. стала з ним співмешкати, 13 грудня 2012 р. народила від нього сина ОСОБА_8. Вона знала, що ОСОБА_7 склав заповіт, яким частину свого майна заповідав ОСОБА_1, але після розірвання шлюбу цей заповіт він розірвав.

Представник третьої особи Шостої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Наданими позивачем документами встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 19 липня 2008 р. до 13 травня 2011 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 5-6, 86, 87)

3 лютого 2016 р. ОСОБА_7 помер (а.с. 32), залишивши заповіт, посвідчений 16 грудня 2009 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, реєстровий № 1546. За заповітом спадкодавець заповідав сину ОСОБА_3 жилий будинок № 190 по вул. Балка «Поповка» в м. Запоріжжі та земельну ділянку, розташована за тією ж адресою; ОСОБА_1 всі інші належні йому майно та майнові права. (а.с. 60)

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що спадкоємці, зазначені в заповіті, на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживали, тому відповідно до вимог ст. 1269 ч.1 ЦК України мали право в установлений ст. 1270 ч.1 ЦК України шестимісячний строк з часу відкриття спадщини звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

За матеріалами спадкової справи, відкритої Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, із заявами про прийняття спадщини у встановлений строк звернулись: ОСОБА_6 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, який є сином спадкодавця ОСОБА_7 (а.с. 30. 48); а також ОСОБА_3, зазначений в заповіті, син померлого (а.с. 49); із заявою про відмову від прийняття спадщини звернулась мати померлого ОСОБА_10. (а.с. 49-зв.)

Позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини звернулась 31 серпня 2016 р., пропустивши встановлений ст. 1270 ч.1 ЦК України строк для прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 2 вересня 2016 р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 в звязку з пропуском строку подачі заяви про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

В судовому засіданні відповідач та представник третьої особи як спадкоємці, які прийняли спадщину, заявили про незгоду з прийняттям спадщини ОСОБА_1 за межами встановленого ст. 1270 ч.1 ЦК України строку.

Позивач в судовому засіданні зазначила, що єдиною причиною пропуску строку для прийняття спадщини є її необізнаність про існування заповіту, залишеного ОСОБА_7

Суд вважає, що наявність вказаної причини пропуску строку для прийняття спадщини не доведена позивачем з огляду на наступне.

У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач та її представник не надали суду жодного доказу того, що позивач не знала про наявність заповіту. Між тим, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 склав заповіт 16 грудня 2009 р. В цей час позивач, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, мешкала разом з ним. Відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що про існування заповіту позивач знала, про це вони неодноразово говорили в сімї; оригінал заповіту лежав у квартирі, де батько мешкав з ОСОБА_1, на видному місці.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили, що ОСОБА_7 в присутності дружини ОСОБА_1 розказував про те, що склав заповіт, яким частину свого майна заповідав їй.

Державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_13, допитана в судовому засіданні у якості свідка, пояснила, що після звернення ОСОБА_3 в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, було встановлено наявність заповіту. ОСОБА_3 сказав, що телефонував ОСОБА_1 щодо заповіту. Повідомлення ОСОБА_1 про наявність заповіт надіслано нотаріальною конторою 19 серпня 2016 р. після отримання дублікату заповіту від приватного нотаріуса.

Аналізуючи зазначені фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, суд переконується, що позивачу було відомо про наявність заповіту, складеного ОСОБА_7, тому вказану позивачем причину пропуску строку для прийняття спадщини суд не може прийняти як встановлену.

Суд також враховує розяснення, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р., № 7 « Про судову практику у справах про спадкування», згідно яким вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку,

суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Між тим, в судовому засіданні встановлено, що позивач не мала жодних труднощів для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в межах встановленого строку.

Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 4 листопада 2015 р. № 6-1486цс15.

Згідно цієї постанови, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

З наведених підстав суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , в інтересах якого дії ОСОБА_6, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Фунжий