АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/700/17 Справа № 202/1940/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.

за участю секретаря - Григор'євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с.73-74).

Частково не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити у вказаній частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.82-84).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Однак, суд першої інстанції вказані вимоги не виконав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 травня 2008 року ОСОБА_4 була підписана заява про отримання кредиту в ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 6900 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до п. 8.6 "Умов та правил надання банківських послуг", при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених даним договором більше ніж на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору № б/н від 23.08.2007 року заборгованість станом на 29.02.2016 року склала 19257,12 грн., яка складається з наступного: 12613,78 грн. - заборгованість за кредитом; 5050,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 200,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 893,20 грн. - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано оригінал кредитного договору для підтвердження доказів отримання ОСОБА_4 коштів за кредитним договором.

Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На думку колегії суддів матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів заборгованості за кредитним договором № б/н від 23.08.2007, а суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, неправильно застосував норми матеріального права, не дослідив докази, надані сторонами та не надав цим доказам відповідної правової оцінки.

Так в підтвердження своїх позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав розрахунок заборгованості станом на 29.02.2016, відповідно до якого ОСОБА_4 систематично виконував зобов'язання в період часу з 13.11.2007 по 31.01.2016. Зазначене також підтверджується випискою по картці (а.с.109-155).

Матеріалами справи доведено укладання між позивачем та відповідачем кредитного договору та непогашення кредиту з боку ОСОБА_4 Наявна заборгованість підтверджується відповідним розрахунком та не спростована відповідачем.

Відповідно до ст. 509, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦПК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин які мають істотне значення.

Однак, колегія суддів не вважає за доцільне застосування вказаної норми та звертає увагу на вимоги позивача щодо стягнення не тільки пені, а і штрафів (фіксованої частини та процентної складової). Як зазначено в правовій позиції у справі N 6-2003цс15 (Постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 р.), цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що стягнення штрафу призведе до подвійної відповідальності, що унеможливлює задоволення позовних вимог в цій частині.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом - 12613,78 грн., заборгованості по відсотках - 5050,14 грн., заборгованості за пенею та комісією - 200,00 грн., судових витрат - 2893,80грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 серпня 2007 року заборгованості за кредитом - 12613,78 грн., заборгованості по відсотках - 5050,14 грн., заборгованості за пенею та комісією - 200,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в розмірі 2893,80грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Судді: