Справа № 477/2101/16-ц
Провадження № 2/477/142/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Саукової А.А.,

при секретарі Сірюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що в жовтні 2002 року він уклав договір купівлі-продажу квартири, № 4 по вул. Черкаська, 3 в с. Зайчівське Вітовського району Миколаївської області, з товариством з обмеженою відповідальністю Зайчевське в особі ОСОБА_2 Однак через свою необізнаність не оформив право власності на квартиру належним чином. В теперішній час було виявлено відсутність оригіналу вищевказаного договору. А отримати дублікат або посвідчену копію не можливо, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю Зайчевське припинило свою діяльність. Документи вказаного товариства до архівного сектору Вітовської районної державної адміністрації не передавались, оскільки згоріли в приміщенні даного товариства. Вказуючи на те, що він з 2000 року, безперервно, відкрито володіє та користується вказаною квартирою, здійснив в ній ремонт, позивач просив визнати за ним право власності на це майно за набувальною давністю.

Позивач в судове засідання не зявився, відповідно до його заяви від 14 грудня 2016 року, просив розглядати справу за його відсутністю, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с.37).

Відповідач Коларівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області в судове засідання свого представника не направила, повідомивши письмово про відсутність заперечень щодо задоволення заявлених вимог позивача та можливість розгляду справи без присутності її представника.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до копії договору від 26 жовтня 2002 року позивач уклав з товариством з обмеженою відповідальністю Зайчевське в особі ОСОБА_2, договір купівлі-продажу квартири, № 4 по вул. Черкаська, 3 в с. Зайчівське Жовтневого району Миколаївської області (а. с. 4, 42).

З копії довідки товариства з обмеженою відповідальністю Зайчевське від 26.10.2002р., вбачається, що ОСОБА_1 продано будинок АДРЕСА_2, вартістю 1500 грн., на підставі рішення загальних зборів № 32 від 25.10.2002р. (а.с.43)

З довідки виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 1343 від 21.10.2016р., вбачається, що на території сільської ради знаходилось ТОВ Зайчевське, яке було правонаступником колгоспу Коларове. Всі документи, які необхідно було передати в Жовтневий архів Миколаївської області згоріли в приміщенні вказаного товариства (а.с.5).

Відповідно повідомлення архівного сектору Вітовської районної державної адміністрації від 31.10.2016р., документи ТОВ Зайчевське на зберігання до архівного сектору не передавались (а.с.6).

Згідно акту про проживання, складеного ОСОБА_3 і ОСОБА_4, справжність підписів яких посвідчена секретарем виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області 28 жовтня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_1 проживає з 2000 року по теперішній час в АДРЕСА_3, без зазначення вулиці (а.с.7).

У відповідності до довідки Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, від 28 жовтня 2016 року, право власності на квартиру АДРЕСА_4, не зареєстровано (а.с.8).

Даними витягу від 23.11.2016р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що відносно товариства з обмеженою відповідальністю Зайчевське, 15.11.2006р. була проведена державна реєстрація припинення юридичної особи, у зв'язку з визнанням її банкрутом (а.с.38-39).

З довідок виконавчого комітету Коларівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, у квартирі АДРЕСА_4, ніхто не зареєстрований, на балансі сільської ради вказана квартира не перебуває та знаходиться в користуванні у ОСОБА_1 Вказана квартира в комунальну власність не передавалась та як безхозне майно не визнавалася (а.с.40, 46-47).

Відповідно довідки житлово-комунального підприємства Коларово, ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги за використану холодну воду до вказаного житлово-комунального підприємства по особовому рахунку № 00010 з лютого 2000 року за адресою: в АДРЕСА_5 (а.с.41).

З облікової картки об'єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки власником/користувачем квартири, за адресою: АДРЕСА_6 Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, зазначений ОСОБА_1 (а.с.48-49).

З погосподарської книги № 8 на 2016-2023 роки власником/користувачем квартири, за адресою: АДРЕСА_6 Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, зазначений ОСОБА_1 (а.с.55-56).

З копії погосподарської книги на 1991-1995 роки членами господарства за адресою: АДРЕСА_7, зазначені ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8П.(а.с.53-54).

З копії погосподарської книги № 10 на 2001-2005 роки членами домогосподарства за адресою: АДРЕСА_7, зазначені ОСОБА_8, який вибув 30.08.2002р., ОСОБА_6, яка вибула 30.08.2002 року і ОСОБА_9, яка вибула 30.08.2002 року, а також ОСОБА_10, який помер 09.11.2007р. та ОСОБА_11, яка померла 2004р. (а.с.57).

З копії погосподарської книги № 8 на 2006-2010 роки власником/користувачем квартири, за адресою: АДРЕСА_7, зазначений ОСОБА_10 (а.с. 59-60).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зазначені обставини мають існувати в сукупності. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила зазначеної статті про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року № 5, відповідно до ч.1ст. 344 ЦК, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.1ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є ( ч.2 ст. 344 ЦК).

В обґрунтування добросовісності заволодіння чужим майном, позивач посилається на укладення договору купівлі-продажу, однак на підтвердження укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивачем надано копію вказаного договору, зі змісту якого слідує, що комісія у складі директора ТОВ «Зайчевське» ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_8. На вказаному договорі мається підпис покупця ОСОБА_1 та від продавця директора ТОВ «Зайчевське» ОСОБА_2, що також посвідчена печаткою товариства. Згідно копії довідки ТОВ «Зайчевське» від 26.10.2002 року, ОСОБА_1 продана спірна квартира за 1500 грн. на підставі рішення загальних зборів № 32 від 25.10.2002 року. Майно станом на 26.10.2002 року повністю виплачене та переходить у право приватної власності. Вказаний договір в подальшому нотаріально не посвідчувався.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. 227 ЦК УРСР, який діяв на час укладання угоди від 26.10.2002 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Такі ж роз'яснення надав Пленум Верховного Суду України щодо ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), про необхідність нотаріального посвідчення угод, за яким відчужуються житлові приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір, що не відповідає вимогам закону, є недійсним. З матеріалів справи не вбачається про посвідчення вищевказаного договору нотаріально. Доказів щодо визнання в подальшому вказаного договору дійсним, суду не надано.

За даними Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, від 28 жовтня 2016 року, право власності на квартиру АДРЕСА_4, не зареєстровано (а.с.8).

Згідно довідок виконавчого комітету Коларівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області, квартира АДРЕСА_4, на балансі сільської ради, не перебуває, в комунальну власність не передавалась та як безхозне майно не визнавалася (а.с. 46-47).

Отже, договір купівлі-продажу спірного житлового майна нотаріально не посвідчувався, доказів щодо визнання цієї угоди дійсною суду не надано, правові підстави розпорядження вказаним майном продавцем -ТОВ «Зайчевське» в особі директора ОСОБА_2, не підтверджені.

Більш того, дані щодо власника майна, відсутні.

З досліджених доказів, слідує, що вказана квартира має ознаки безхазяйної речі.

Відповідно до положень ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року № 5, враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст.214 ЦПК).

В обґрунтування безперервного володіння позивачем вказаною квартирою протягом десяти років, позивач посилається на те, що з 2000 року проживає у даній квартирі.

Разом з тим, з наданих Коларівською сільською радою Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області копій облікових карток об'єкта погосподарського обліку з 1995 року по теперішній час на квартиру АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 зазначений власником/користувачем зазначеної квартири, тільки в обліковій картці об'єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки та на 2016-2023 роки (а.с.48-49, 55-56). А в копії погосподарської книги на 1991-1995 роки, на 2001-2005 роки, 2006-2010 роки членами домогосподарства за адресою: АДРЕСА_7, зазначені інші особи (а.с.53-54, 57-60). Крім того, відповідно до копії паспорта позивача, наявного в матеріалах справи, його зареєстрованим місцем проживання вказане АДРЕСА_9. Вказані докази спростовують посилання позивача щодо безперервного володіння ним вказаною квартирою протягом десяти років.

Що стосується акту про проживання, складеного ОСОБА_3 і ОСОБА_4, справжність підписів яких посвідчено секретарем виконавчого комітету Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області 28 жовтня 2016 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає з 2000 року по теперішні час в АДРЕСА_3, то вказаний акт складений без зазначення дати, крім того, секретарем виконавчого комітету сільської ради посвідчена справжність підписів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а не обставини, які вони зазначають. Крім того, в ньому не зазначено вулицю, на якій розташована квартира (а.с.7).

Відносно довідки житлово-комунального підприємства Коларово, згідно якої позивач сплачує комунальні послуги за використану холодну воду до житлово-комунального підприємстваКоларово по особовому рахунку № 00010 з лютого 2000 року за адресою: в АДРЕСА_5 (а.с.41) суд звертає увагу, що в ній не зазначено, чи відкритий вказаний особовий рахунок, саме на позивача та сам факт сплати з усіх комунальних послуг лише за воду не є належним доказом того, що позивач володів даною квартирою з 2000 року.

Крім того, зазначені акт та довідка суперечать даним погосподарської книги, наведеним вище.

Таким чином, з наданих судом матеріалів не вбачається добросовісність володіння чужим майном, оскільки дані щодо власника майна відсутні, та не доведено відкрите, безперервне володіння позивачем вказаною квартирою протягом десяти років, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання за ним права власності на вищезазначену квартиру за набувальною давністю.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 209, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Коларівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру АДРЕСА_1, за набувальною давністю, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А.А.Саукова