АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 623/4292/15-ц Головуючий суддя І інстанції Одарюк М. П.
Провадження № 22-ц/790/1248/17 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кокоші В.В.,

Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розподіл спільно нажитого майна,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки 1/2 грошових коштів, які ОСОБА_2 отримав від продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1, а саме 30 000,00 грн.; виділити у власність позивачці наступне майно, нажите під час шлюбу: пральну машинку LG, м'який куточок, кухонний куточок, бітонозмішувалку, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначила, що 21.09.1984 року між сторонами був укладений шлюб. За час спільного проживання подружжям було спільно придбане майно, а саме: автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, 2008 року випуску, автомобільний причеп, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, а також меблі та побутова техніка.

Станом на теперішній час, шлюбні відносини між сторонами припинилися, тому спільне володіння майном фактично є неможливим, у зв»язку з чим ОСОБА_3 вимушена була звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково. Визнано за позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, бежевого кольору,2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2, що зареєстрований на ім'я ОСОБА_4. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, від продажу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений нею при подачі позовної заяви до суду, в сумі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про зміну вказаного рішення суду першої інстанції в частні стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 30 000 грн. від продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог в цій частині. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд не звернув уваги на той факт, що що позивачка та ОСОБА_2 на час продажу спірного будинку у квітні 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано за рішенням суду лише у 05.02.2016 року. Крім того, судом залишено поза увагою, що від вчинення правочину з продажу спільного будинку пройшло майже два роки до звернення ОСОБА_3 до суду із вказаним позовом, та протягом всього цього часу позивачка не пред»являла жодних претензій до відповідача з приводу неотримання коштів від продажу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення вимог позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошових коштів в сумі 30 000 грн. від продажу спірного будинку суд першої інстанції виходив із того, що сторонам на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який ОСОБА_2, що діяв від імені ОСОБА_3, продав за 60 000 грн. Оскільки ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження того, що вартість ? частини спірного домоволодіння у розмірі 30 000 грн. він передав позивачці, суд прийшов до висновку про стягнення на користь останньої вказаної суми.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції за таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, 02 квітня 2014 року відповідно до договору купівлі - продажу ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_3, позивачки по справі, продав ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0600 га за ціною 60 000,00 гривень (а.с.21).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, подавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Відповідачем як до районного суду, так і до суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження того, що ним було передано позивачу половину коштів, отриманих від продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1, з урахуванням чого вимоги в цій частині обґрунтовано були задоволені судом.

Доводи ОСОБА_2 про те, що на час продажу спірного майна він перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який було розірвано лише 05.02.2016 року, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки ОСОБА_2, звертаючись із позовом про розірвання шлюбу, зазначав, що шлюбні відносини між подружжям припинилися ще сім років тому. (а.с. 73)

Суд повно та всебічно з»ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: В.В. Кокоша

О.М. Хорошевський