АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/8950/17 Головуючий у 1 інстанції - Тітов М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

При секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (далі - ТОВ «Автокредит плюс»), Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» (далі - ПАТ «Приватбанк») і, з урахуванням уточнень до позову, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 66.130 грн., як внесені платежі за договором фінансового лізингу, а також 4.500 грн., як витрати на правову допомогу адвоката та сплачений судовий збір /а.с. 2-5,50,106-108/.

Як зазначив позивач, спірний договір лізингу, в порушення вимог ст.220 ЦК України, не посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання цього договору нікчемним з відповідним настанням наслідків, передбачених ст.216 ЦК України.

Крім того, позивач послався на порушення відповідачами вимог Закону «Про захист прав споживачів» в частині відсутності достатньої інформації про предмет договору та порядок розрахунків, щодо несправедливості договірних умов.

Просив сплачені за лізинговим договором кошти стягнути солідарно з обох відповідачів, які за спільною домовленістю ввели його в оману.

Як слідує з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 залучив другим відповідачем ПАТ «Приватбанк» з підстав того, що позивач начеб-то отримав кредит у цього відповідача на виконання договірних умов лізингу.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю вимог /а.с.127-130/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2017 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, обгрунтовуючи свої вимоги доводами, наведеними в позовній заяві.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Крім того, згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як слідує з матеріалів справи, 17.08.2014 року за №ZR00А! між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит плюс» укладений договір фінансового лізингу, за яким відповідач, як лізингодавець, зобов»язується, після придбання у свою власність, передати за плату у лізинг позивачу, як лізингоодержувачу, транспортний засіб автомобіль «Міtsubіshі Grаndis» універсал 2006 року випуску, реєстраційний №АА1066ОК, вартістю 155.500 грн., строк лізингу 60 місяців /а.с.6-20/.

Розмір щомісячних платежів за спірним договором лізингу передбачений сторонами у Додатку №2 до Договору лізингу, який становить графік щомісячних лізингових платежів /а.с.22/.

Як слідує із матеріалів справи, та не заперечується сторонами, позивачем внесено на рахунок відповідача, у період з 14.10.2014 року по 28.04.2015 року 66.130 грн. /а.с.25-27/.

29.04.2015 року на вимогу ТОВ «Автокредит плюс», у зв»язку з заборгованістю по виконанню договора, ОСОБА_1 повернув Лізингодавцю предмет лізингу - автомобіль «Міtsubіshі Grаndis» реєстраційний №НОМЕР_1/а.с.24/.

Згідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, спірний договір фінансового лізингу є непрямим, оскільки сторонами обумовлено, що лізингодавець зобов»язується придбати предмет лізингу в майбутньому (отримати право власності) та передати в подальшому у користування лізингоодержувачу.

Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом до ТОВ «Автокредит плюс» про стягнення сплачених коштів,ОСОБА_1 посилався на те, що при укладенні договору фінансового лізингу від 17.08.2014 року за №ZR00А! не було дотримано вимог законодавства щодо його обов»язкового нотаріального посвідчення.

Також, умови указаного договору не відповідають положенням законодавства про захист прав споживачів, оскільки є несправедливими та створюють істотний дисбаланс між договірними правами і обов»язками сторін, що є окремою підставою для визнання цього договору недійсним в порядку ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, дійшовши висновку про задоволення позову, колегія суддів виходить з того, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов»язкового нотаріального посвідчення, а отже, є нікчемним; умови договору є несправедливими і порушують принцип добросовісності, а тому мають місце правові підстави для визнання договору нікчемним та стягнення у відповідності до ст.216 ЦК України на користь позивача сплаченої суми у розмірі 66.130 грн.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В частині позовних вимог позивача ОСОБА_1 до відповідача ПАТ «Приватбанк», колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивач не навів суду доказів виникнення між цими сторонами будь-яких правових відносин та порушення ним будь-яких прав позивача.

Останній абзац на аркуші справи 128 рішення суду першої інстанції, як внесений в текст рішення помилково, колегія суддів вважає за правомірне виключити, оскільки текст викладений в цьому абзаці не торкається спірних правовідносин і не впливає на зміст рішення.

З урахування викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги шляхом скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч дійним обставинам справи, та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за правомірне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 727 (сімсот двадцять сім) грн. 43коп.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва від 22 червня 2017 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 66.130 (шістдесят шість тис. сто тридцять) грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 727 (сімсот двадцять сім) грн. 43коп.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді