Провадження №2/155/142/17
Справа №155/1698/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого Чонки В.В.,

за участю секретаря Федонюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на земельну ділянку згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2003 року.

Мотивує свій позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2. Позивач є спадкоємицею майна померлого за заповітом, прийняв спадщину, просить визнати її право власності на спадкову земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, однак в поданій до суду заяві позов підтримала повністю, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність.

Представник відповідача - Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області - в судове засідання не з'явився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність.

Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року до участі в справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, однак в своїй заяві до суду позов визнала повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у її відсутність.

Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення.

Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно заповіту, посвідченого секретарем Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстрованого 17 травня 2004 року в реєстрі за №120 стверджується, що ОСОБА_2 належний їй автомобіль заповів своїй племінниці ОСОБА_1., тобто позивачу.

Згідно з свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч.1 ст.1245 ЦК України, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно з ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

А відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Довідкою Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області №159 від 01 лютого 2017 року стверджується, що ОСОБА_2 до дня смерті в юридичному шлюбі не перебував, дітей немає. Спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_2 за заповітом та законом є племінниця ОСОБА_3, тобто відповідач, та племінниця ОСОБА_1, тобто позивач. Заповіти ОСОБА_2 не змінені і не скасовані.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Судом встановлено, що осіб, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_2 немає.

З спадкової справи, заведеної 09 вересня 2014 року Горохівською державною нотаріальною конторою за №352/2014 стверджується, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 спадщину прийняли ОСОБА_3, тобто відповідач та ОСОБА_1, тобто позивач.

З Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2003 року вбачається, що ОСОБА_2 належали земельні ділянки відповідних розмірів.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, судом встановлено, що позивач після смерті ОСОБА_2 прийняла спадщину, а тому суд вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за законом ОСОБА_1 на земельну ділянку згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2003 року.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст.ст.392, 1217, 1218, 1222, 1223, 1235, 1241, 1245, 1258 ЦК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2003 року.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Горохівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: /підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Горохівського районного суду В.В. Чонка