Справа № 713/2055/16-ц
Провадження №2/713/120/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2017 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Перепелиця Т.І., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Вижницької міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , Вижницької міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

В позові вказував, що його батько ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з його матір'ю ОСОБА_6 , і в них є двоє спільних дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Всі вони разом проживали у батьківському будинку без документів про право власності на нього, збудованого в 1925 p., коли він перебував у першому шлюбі, від якого в нього було троє дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і вони всі були живі станом на день відкриття спадщини після смерті батька,тобто 6 спадкоємців першої черги мали право звернутись до нотаріуса із заявами про відкриття спадкових справ, проте ніхто з них цього не зробив.

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2, але ніхто із 6 спадкоємців не заявляв нотаріусу про прийняття спадщини. Оскільки в той час вважалося прийняттям спадщини - фактичний вступ у володіння спадковим майном, тобто такими володільцями стало мати ОСОБА_6, ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_2.

Після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, залишилося два спадкоємці: він та ОСОБА_2. Згідно свідоцтва про право на спадщину по закону від 29 січня 1993 p., виданого Вижницькою державною нотаріальною конторою, вони двоє являються спадкоємцями майна в рівних частках кожний.

Вважав, що враховуючи те, що з 1 січня 2004 р. вступив в дію новий Цивільний кодекс України, ст. 344 якого передбачено набувальну давність, тобто особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти майном протягом десяти років... набуває право власності на це майно, має реалізувати таке своє право, маючи статус саме такої вищезазначеної особи, після смерті матері ОСОБА_6 - власника майна, але в період дії ЦК України з 01.01.2004 р. по даний час пройшло 12 років. Тому незалежно від того, чиє майно могло чи було - все воно повинно належати йому по набувальній давності.

Просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво на спадщину по закону від 29 січня 1993 р., видане Вижницькою державною нотаріальною конторою і довідку №5, видану 21.01.1993р., Виженською сільською та записи в господарській книзі №10 особового рахунку НОМЕР_1, стор.35 щодо належності на праві власності на житловий будинок ОСОБА_6; визнати за набувальною давністю право власності на нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку, сараю, підвалу, грошова вартість якого становить 24103,00 грн.

В судому засіданні представник позивача зменшив позовні вимоги та посилався на те, що на момент смерті спадкодавця в житловому будинку залишився проживати і вести господарство тільки ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_2 з 1976 року і по даний час проживає в іншому господарстві та з вказаного періоду часу у спадковому будинку не проживає,участі в належному утриманні даного будинку не приймав і не приймає не проживав та не проживає в даному будинку. Просив визнати за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили в позові відмовити та подали свої заперечення. ОСОБА_2, що він є співвласником житлового будинку і від частки не відмовляється. Крім того відповідач вказував, що спір між ним та братом ОСОБА_4 виник на протязі останніх півтора року. З позивачем перебували у дружніх відносинах але дружина позивача налаштовує ОСОБА_4 проти нього, оскільки хоче вигнати та заволодіти його частиною у батьківському будинку.

Представник Вижницької міської ради в судове засідання не з'явився. В адресованій суду заяві просить справу розглядати у його відсутність не заперечують, щодо задоволення позову.

Суд, заслухавши доводи сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_4 необхідно відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16 ЦК, а також частини четвертоїстатті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Виженської сільської ради за № та витягу з погосподарської книги позивач ОСОБА_4 з 29.01.1993 року зареєстрований та проживає на території АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Вижницької нотаріальної контори Штефюк Н.В. від 29.01.1993 року, спадкоємцями майна громадянки ОСОБА_6 померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 в рівних частинах кожний є сини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ,які проживають в с. Виженка Вижницького району Чернівецької області.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК Україниможливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч.2 ст.10 ЦПК Українипередбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання представника позивача, що на момент смерті спадкодавця в житловому будинку залишився проживати і вести господарство тільки ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_2 з 1976 року і по даний час проживає в іншому господарстві та з вказаного періоду часу у спадковому будинку не проживає, участі в належному утриманні даного будинку не приймав і не приймає не спростовується жодним доказом.

Той факт, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірному будинку не заперечується і відповідачем, однак він є співвласником спірного житлового будинку свідоцтво про право на спадщину від 29.01.1993 року є чинне він не відмовляється від своєї частки у спадковому будинку , між сторонами існує спір щодо житлового будинку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4, про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. Інших доказів позивачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 344 ч.1, 344 ч.4, п.9 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2015 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 212-218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Вижницької міської ради , про визнання права власності на майно за набувальною давністю, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. Ю. Кириляк