Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/938/14-ц Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 55 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ізобуд-Пласт про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01.02.2011 року по 30.11.2011 року перебував у трудових відносинах з ТОВ „Ізобуд-Пласт, працював на посаді директора філії. Наказом № 8-к від 30.11.2011 був звільнений з роботи за власним бажанням. Посилаючись на те, що на час звільнення відповідачем йому не виплачена заборгованість по заробітній платі, уточнивши позовні вимоги (а. с. 177), просив стягнути з ТОВ „Ізобуд-Пласт 4350 грн. заборгованості по заробітній платі, 966 грн. заборгованості за невикористану відпустку, 39150 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, 2514 грн. втраченої доплати до пенсії, а також 900 грн. витрат за проведення експертизи.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ „Ізобуд-Пласт на користь ОСОБА_1 1914 грн. 46 коп. заборгованості по заробітній платі за листопад 2011 року та 300 грн. судових витрат. Стягнуто з ТОВ „Ізобуд-Пласт в дохід держави 1378 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути з ТОВ „Ізобуд-Пласт заборгованість по заробітній платі в розмірі 3161,21 грн., 239,67 грн. заборгованості за невикористану відпустку, 39150 грн. заборгованості за затримку виплати заробітної плати та втрачену доплату до пенсії в розмірі 2514 грн., а також 900 грн. витрат за проведення експертизи. В решті рішення залишити без змін. Вважає, що вказане рішення є таким, що не відповідає обставинам справи. Зазначає, що суд безпідставно відмовив йому в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він не звертався до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати та отримання трудової книжки та, що на момент його звільнення заборгованості по заробітній платі не існувало, оскільки такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що заборгованість по заробітній платі за листопад 2011 року до цього часу не виплачена.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач до суду апеляційної інстанції не зявився, подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вказав, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_1 особисто отримав трудову книжку, з ним проведено повний розрахунок. Відповідач зазначив, що отримання заробітної плати за вересень, жовтень, листопад 2011 року підтверджено відомостями на виплату заробітної плати, підписаними ОСОБА_1 власноручно. Наведене також підтверджує, що виплата коштів позивачу, як і іншим працівникам, здійснювалась з каси підприємства, а не зараховувалась на банківський рахунок працівника. Вказуючи, що з позивачем у день звільнення проведено повний розрахунок, відповідач зазначив, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 39 150грн. згідно зі ст.117 КЗпП України, а доплата до пенсії у розмірі 2514грн. не може стягуватись з відповідача, оскільки він немає жодного відношення до нарахування чи виплати соціальних виплат. До того ж трудова книжка позивачу була видана при звільненні і обовязок на подачу будь-яких документів для нарахування соціальних виплат лежить саме на ньому.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести із звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 01.02.2011 року ОСОБА_1 на підставі строкового трудового договору працював на посаді директора ТОВ „Ізобуд-Пласт філії заводу м. Новоград-Волинський з посадовим окладом - 1450 грн. /а.с 33-35/.

Наказом № 8-к від 30 листопада 2011 року його звільнено з роботи з посади директора за власним бажанням на підставі поданої заяви, з виплатою компенсації за невикористану відпустку 20 днів /а.с.7/.

Звертаючись до суду з позовом у березні 2014 року, позивач посилався на те, що у день його звільнення відповідач не провів з ним розрахунок за вересень, жовтень та листопад 2011 року та не видав трудову книжку.

З такими вимогами до відповідача позивач звертався також у 2012 році, про що свідчить лист ТОВ „Ізобуд-Пласт за №28 від 07.08.2012 року /а.с.3/, у якому підприємство повідомило ОСОБА_1 про те, що у день звільнення йому була видана трудова книжка, про що свідчить підпис про її отримання, та проведено розрахунок, що підтверджується відповідними відомостями /а.с.3/.

Із витягу з журналу обліку руху трудових книжок ТОВ „Ізобуд-Пласт вбачається, що ОСОБА_1 при звільненні видана трудова книжка на підставі наказу №8-к від 30.11.2011 року, про що свідчить його підпис в графі підпис працівника в отриманні трудової книжки /а.с.37/.

Висновком експерта НДЕКЦ УМВС України в Житомирській області №1/816 від 17.09.2014 року встановлено, що підпис, який розміщений в графі „Підпис працівника в отриманні трудової книжки витягу з журналу книги обліку руху трудових книжок №п/п 14 від 01.02.2011 року, виконаний ОСОБА_1С./а.с.73-76/.

Позивач визнав цю обставину та просив залишити без розгляду його вимоги про зобовязання відповідача повернути йому трудову книжку. Ухвалою суду від 11 лютого 2016 року заяву позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду задоволено /а.с.179/.

Позивач вказував, що відповідач не провів з ним розрахунків по зарплаті за вересень, жовтень та листопад 2011 року, відомостей про виплату заробітної плати за ці місяці він не підписував.

Проте, згідно висновку експерта НДЕКЦ УМВС України в Житомирській області №1/174 від 29.05.2015 року підписи від імені ОСОБА_1 у стовпчиках „Підпис про одержання відомостей на виплату грошей № Ін-0000007 за вересень 2011 року, № Ін-0000008 за жовтень 2011 року виконані ОСОБА_1 Підпис від іменні ОСОБА_1 у стовпчику „Підпис про одержання відомості на виплату грошей № Ін-0000010 за листопад 2011 року виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою /а.с.129-133/.

Відповідно до п. 3.8. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями.

Таким чином, платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати є належним і допустимим законом доказом про виплату працівнику належної йому зарплати.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за листопад 2011 року у розмірі 1914 грн.46 коп., яка включає в себе 1188,73 грн. заробітна плата за листопад 2011 року та 726,33 грн. компенсація за невикористану відпустку.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач після звільнення з роботи звертався до відповідача з проханням виплатити йому заробітну плату, з позовом до суду звернувся лише 04.03.2014 року, а тому відсутня вина Товариства у непроведенні розрахунку з позивачем та відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте погодитись з таким висновком не можна.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що позивач у день звільнення не працював. Згідно відомості на виплату грошей №Ін-0000010 заробітна плата позивачу за листопад 2011 року нарахована в повному обсязі /а.с.40,41/. В суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що у день звільнення він працював.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач після звільнення з роботи не звертався до відповідача з проханням виплатити йому заробітну плату, а тому відсутня вина відповідача у непроведенні такого розрахунку, є помилковим. Таке звернення необхідне коли працівник у день звільнення не працював, а позивач 30.11.2011 року працював. До того ж матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у 2012 році звертався до відповідача по питанню видачі трудової книжки та виплати заробітної /а.с.3,13/, тому висновок місцевого суду у цій частині не відповідає фактичним обставинам справи.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Згідно позовної заяви позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на день звернення до суду, тобто з 1 грудня 2011 року по 4 березня 2014 року із розрахунку середньомісячної заробітної плати 1450грн. у загальному розмірі 39 150грн.

При цьому позивач наполягав на тому, що відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 4350грн., а відповідач повністю заперечував наявність заборгованості, тобто між сторонами фактично виник спір про розмір належних до виплати сум.

Доказами у справі, а також категоричними висновками експертиз, наявних в матеріалах справи, не спростованих сторонами, встановлено наявність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем у розмірі 1914,46грн., у звязку з чим вимоги позивача задоволено частково.

За змістом ч.2 ст. 117 КЗпП України у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-54цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволено частково, доведено, що позивач отримав заробітну плату за вересень та жовтень 2011 року, проте звернувся до суду за стягненням цих сум, а також з вимогами про видачу трудової книжки, хоча також її отримав, враховуючи розмір заборгованості із заробітної плати, нетривалий період роботи на підприємстві та доводи відповідача, колегія суддів вважає, що є підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з 39 150грн. до 8 000грн.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення втраченої доплати до пенсії в сумі 2514грн. у звязку з неповерненням трудової книжки, оскільки не доведено наявність спричиненої йому вказаної майнової шкоди відповідачем. Окрім того, відповідно до витягу із журналу обліку руху трудових книжок ОСОБА_1 на підставі наказу №8-к від 30.11.2011 року отримав трудову книжку ХН №013167.

А тому доводи позивача в апеляційній скарзі в цій частині є безпідставними.

Оскільки вартість судової почеркознавчої експертизи становить 900грн., а висновком експерта встановлено, що у відомостях на виплату заробітної плати за вересень та жовтень 2011 року підпис належить ОСОБА_1, а за листопад 2011 року- іншій особі, суд частково задовольнив вимоги та стягнув невиплачену заробітну плату за листопад 2011 року, то стягнення на користь позивача судового збору у розмірі 300 грн. відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог. Інші питання експертом не досліджувалися, а тому підстав для збільшення суми витрат на користь позивача за проведення експертизи немає. З огляду на наведене доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на його правильність у нескасованій частині.

Керуючись ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року в частині відмови у стягненні середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Ізобуд-Пласт на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8000 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді