Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/8434/15-ц Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 43 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 2 про вселення,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, який у червні 2015 року уточнив, про його вселення у АДРЕСА_1 та зобовязання останньої надати ключі від неї. Свій позов мотивував тим, що він є квартиронаймачем вказаної квартири, проте відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні нею.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_3 у АДРЕСА_2 та зобовязано ОСОБА_2 надати останньому ключі від вхідних дверей квартири. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду, як незаконне та таке, що винесене з грубим порушенням норм ЦПК України та її законних прав.

Вказує, що ні вона, ні її представник не давали пояснення по суті справи, суд помилково не задовольнив заявлене клопотання про виклик свідків та не правильно вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду частково не відповідає.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1 та 2 ст. 61 ЖК України передбачено, що право користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином на імя якого видано ордер.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору судом (ст. 71 ЖК України).

Відповідно до ст. 78 ЖК України визначено, що тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обовязки за договором найму жилого приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до 08.08.1989 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 12).

Згідно ордеру № 18 серія АА виданого на підставі рішення виконкому Коростенської міської ОСОБА_5 народних депутатів міста від 21.01.1987 року №7 ОСОБА_3 на сімю було виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 13).

Згідно наявних у справі даних спірна квартира має житлову площу 28,2 кв. м. та складається з двох ізольованих кімнат площами 16,8 кв. м. та 11,4 кв. м., кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, балкону.

Позивач зареєстрований у вказаному житловому приміщенні з 20.02.1987, проте в квартирі не проживає та не має доступу до житла. Крім нього у квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4

ОСОБА_3 є інвалідом 1-ї групи з 01.01.1968 безстроково. Має вроджені дефекти ніжних кінцівок, у звязку з цим потребує постійного стороннього догляду, у тому числі і побутового.

Із матеріалів вбачається, що між сторонами склалися неприязні стосунки, ОСОБА_3 вимушений був залишити квартиру та тимчасово переїхати до своєї матері, яка надала йому належний догляд.

Мати ОСОБА_3 померла у липні 2013 року.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 змінила замок до вхідних дверей спірної квартири, ключі від якого ОСОБА_3 передані не були, хоча в квартирі залишилися особисті речі останнього та спільно нажите майно подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами тривалий час існує спір щодо користування квартирою, який неодноразово був предметом судового розгляду. Так, останнім рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 08.12.2014 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. Підставою позовних вимог було зазначено ст. 107 ЖК України на підставі якої наймач може бути визнаний втратившим право на житло у звязку з вибуттям в інше житлове приміщення або до іншого населеного пункту.

Відсутність позивача у спірній квартирі була визнана рішенням суду такою, що мала місце з поважних причин.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, встановлені вказаним судовим рішенням обставини не підлягають доказуванню.

У відповідності до ч. 1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Із змісту ст.79 ЦПК України слідує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

14 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_5 укладено договір про надання юридичної допомоги ( а. с. 31 ), згідно умов якого остання зобов'язалася надавати допомогу консультативного характеру, підготовку позовної заяви, скарг, клопотань та участь у суді. ОСОБА_3, у свою чергу, зобов'язався сплатити за надані послуги авансом у день підписання договору.

Згідно довідки адвоката № 1/18 від 27.04.2015 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 1500,00 грн. за надання юридичних послуг при розгляді вказаного позову ( а. с. 19 ).

При ухваленні рішення судом було вирішено стягнути із відповідача на користь позивача 1500,00 грн. витрат за правову допомогу.

Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах » від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України ( Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02 червня 2011 року №3460-УІ «Про безоплатну правову допомогу, положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-УІ «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

У рішенні від 16.11.2000 року №13-рп/2000 Конституційний суд України, зазначив, що аналіз чинного законодавства України з питання визначення певного кола суб'єктів надання правової допомоги та їх повноваження, дає підстави визначити, зокрема, такі види суб'єктів надання правової допомоги: державні органи України, до компетенції яких входить надання правової допомоги (Міністерство юстиції України, Міністерство праці та соціальної політики України, нотаріат тощо); адвокатура України як спеціально уповноважений недержавний професійний правозахисний інститут, однією з функцій якого є захист особи від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах (частина друга ст..59 Конституції України); суб'єкти підприємницької діяльності, які надають правову допомогу клієнтам у порядку, визначеному законодавством України; об'єднання громадян для здійснення і захисту своїх прав і свобод (частина перша статті 36 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Адвокат ОСОБА_5 брала участь у справі як представник позивача на підставі договору про надання юридичних послуг, свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю та ордера серії ЖТ № 05900 на надання правової допомоги ( а. с. 31-33 ) та була допущена судом до розгляду справи, як особа, яка надає правову допомогу.

Із огляду на положення ст.204 ЦК України, відсутні підстави ставити під сумнів договір про надання послуг від 14.09.2015, він є чинним.

Як роз'яснено у п. 48 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

ОСОБА_5 виконала взяті на себе зобов'язання за вказаним договором, що підтверджується зібраними по справі доказами. Зокрема, приймала участь в судових засіданнях в якості представника позивача: 22.10.2015 з 10 год. 09 хв. по 10 год.12 хв. - тривалістю 03 хв., 18.01.2016 з 13 год. 17 хв. по 13 год. 20 хв. - тривалістю 03 хв., 16.02.2016 з 11 год.28 хв. по 11 год. 46 хв. - тривалістю 18 хв. та 01.03.2016 з 11 год. 09 хв. до 12 год. 59 хв. - тривалістю 1 год. 50 хв., що підтверджується журналами судового засідання по даній справі ( а. с. 61, 73, 80, 91-93 ).

Представником вчинялися також і інші дії поза судовим засіданням по наданню правової допомоги, а саме: було складено позовну заяву (а. с. 1-2), яку було уточнено (а.с.7,8) готувалися заяви та клопотання, подавались заперечення на зустрічну позовну заяву (а. с. 42-43).

Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, право компенсування судових витрат, понесених стороною на користь якої ухвалено рішення, визначене ст.88 ЦПК України, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого рішення про наявність підстав стягнення вказаних витрат з відповідача.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо розміру присуджених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» та ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 вересня 2015 року та на момент ухвалення судового рішення становила 1378,00 грн. у погодинному розмірі - 8,29 грн.

Із вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 551 грн. 20 коп. (1378 грн. * 40%) та бути нижчим 8 грн. 29 коп.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, незначну ступінь складності справи, граничний ( максимальний ) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір визначених судом першої інстанції витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з 1500,00 грн. до 1000, 00 грн. (50,00 грн. консультація +300,00 грн. підготовка позовної заяви + 50,00 грн. складання заперечень до зустрічної позовної заяви + 90,00 грн. за участь у судових засіданнях від 22.10.2015, 18.01.2016, 16.02.2016 + 510,00 грн. за участь у судовому засіданні 01.03.2016)

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Із урахуванням викладеного з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_3 належить стягнути 1000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та на правильність висновків суду вони не впливають і їх не спростовують, тому підлягають відхиленню, а рішення суду у цій частині залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року змінити, зменшивши розмір судових витрат на правову допомогу, стягнутих із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 із 1500,00 грн. до 1000,00 грн.

У решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: