Справа № 154/3312/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Пікула Н.В.
Провадження № 22-ц/773/862/16 Категорія: 27 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Кирилюка О.О.,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Володимир-Волинського міського суду від 11 квітня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 16.03.2006 року відповідач уклав з позивачем кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, яка станом на 06.10.2015 року становить 15443,71 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1670,87 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 13772,84 грн.

Згідно наказу, виданого 18.07.2007 року Володимир-Волинським міським судом, з відповідача в користь позивача стягнуто 4315,62 грн. заборгованості за даним кредитом, а тому різниця становить: 11128,09 грн., а також 500 грн. - штраф (фіксована частина), 556,40 грн. - штраф (процентна складова), і просить позивач стягнути з відповідача в їхню користь зазначену різницю як заборгованість та судові витрати.

Представником позивача подано уточнену позовну заяву в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по відсотках за договором від 16.03.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 14.10.2012 року по 14.10.2015 року в розмірі 4882,11 грн.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 11 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В поданій на судове рішення апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на незаконність рішення суду із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано строки позовної давності, які банком не пропущені.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, оскільки вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання.

Судом першої інстанції встановлено, що новий відлік строку позовної давності слід рахувати з моменту подачі заяви про видачу судового наказу, це з 17 липня 2007 року, тоді як позов про стягнення заборгованості подано 14.10.2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, більше як вісім років.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.03.2006 року позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач має прострочену заборгованість, яка станом на 06.10.2015 року становить 15443,71 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 1670,87 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 13772,84 грн.

Згідно поданої уточненої позовної заяви вимоги в частині стягнення тіла кредиту та частини відсотків позивач не підтримав, просив стягнути з відповідача в їх користь лише заборгованість за відсотками за даним договором від 16.03.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по тілу кредиту за період з 14.10.2012 року по 14.10.2015 року в розмірі 4882,11 грн.

Судом встановлено, що у 2007 році відповідачем було порушено строки погашення кредитних коштів, у зв'язку з чим, позивачем 17.07.2007 року було подано заяву про видачу судового наказу, згідно якого, 18.07.2007 року Володимир-Волинським міським судом видано судовий наказ і з відповідача в користь позивача стягнуто 4315,62 грн. заборгованості.

Із відповіді відділу ДВС Володимир-Волинського МРУЮ від 21.03.2016 року вбачається, що у 2008 році в них на виконанні перебувало виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого документу, однак результати його невідомі, у зв'язку із знищенням виконавчого провадження за закінченням термінів зберігання.

З копії постанови начальника відділу ДВС Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання від 27.12.2012 року вбачається, що судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 в користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 4315,62 грн. боргу та 40,50 грн. судового збору повернуто стягувачу без виконання та роз'яснено право повторного його пред'явлення в строк до 27.12.2013 року. Інших даних щодо виконання чи пред'явлення судового наказу до виконання суду не надано.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що даний позов було заявлено з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки позивачу було відомо про порушення відповідачем своїх зобов'язань по кредитному договору починаючи з 31.08.2007 року.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що мало місце переривання строку позовної давності у зв'язку з поданням зави про видачу судового наказу.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 17.07.2007 року позивачем було подано заяву про видачу судового наказу і 18.07.2007 року Володимир-Волинським міським судом було видано судовий наказ про стягнення усієї суми боргу.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, отже новий відлік строку позовної давності слід рахувати з моменту подачі заяви про видачу судового наказу, це з 17 липня 2007 року, тоді як позов про стягнення заборгованості подано 14.10.2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, більше як вісім років.

Судом першої інстанції встановлено, що кредитна картка, яка видавалася відповідачу була миттєвого випуску і відповідно до Інструкції умов та правил надання банківських послуг п.3.1.4 пролонгації не підлягала.

Із відповіді відділу ДВС Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції слідує, що виконання судового наказу по даному кредитному договорі відбувалося тільки у 2008 році і на даний час виконавче провадження знищено у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

В судовому засіданні відповідач також підтвердив, що він проводив оплату по виконавчому листі у 2008 році і повністю погасивши всю суму боргу з нього перестали проводити примусове стягнення. З цього часу до нього ніяких претензій зі сторони позивача не було по день подання даного позову. А тому просив відмовити у задоволенні позову із-за пропуску строку позовної давності про що подав відповідну заяву.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки позивач мав реальну можливість знати про порушення своїх прав та звернутися з відповідним позовом до суду.

Доводи позивача, що ними не пропущено строки позовної давності, оскільки наявна постанова про повернення виконавчого напису без виконання від 2012 року не може братися до уваги, оскільки виконавча служба не підтвердила факту виконання даного виконавчого напису у 2012 році.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. А оскільки кошти як стверджує позивач, повернуті не були, про що йому було відомо, то проценти за кредитом та пеня може бути стягнена тільки в межах строку позовної давності.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем пропущені строки позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволені позову.

За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, виходячи із визначених ст. 303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 218, 60 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду від 11 квітня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: