Справа № 456/4538/15 Головуючий у 1 інстанції: Пак В.М.
Провадження № 22-ц/783/5408/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, її представників

ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса

Стрийського районного нотаріального округу -

Чернилевської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання укладеного 02 лютого 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 462 - нікчемним; визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 21794950 від 04.06.2015 року, винесеного державним реєстратором Стрийського міськрайонного управляння юстиції Львівської області Кіндратевичем Богданом Романовичем про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3; зобов'язання Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування рішення про державну реєстрацію, внесеного державним реєстратором Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області Кіндратевичем Богданом Романовичем про проведення державної реєсторації права власності на нерухоме майно, що по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3; визнання за ОСОБА_2, 1943 року народження права власності на буд. АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом; зобов'язання Стрийського міськрайонного управління юстиції у Львівській області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будинок, який знаходиться АДРЕСА_2 на прізвище ОСОБА_2, 1943 року народження, жительки АДРЕСА_1; понесені нею витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати покласти на відповідачів по справі.

Оскаржуваним рішенням взадоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено за недоведеністю позовних вимог, а саме про:

-визнання договору довічного утримання, укладеного 02 лютого 2006 року (фактично від 02 лютого 2007 року) між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 462 від 02.02.2007 року нікчемним;

- про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.06.2015 року, внесеного державним реєстратором Стрийського міськрайонного управляння юстиції Львівської області Кіндратевичем Богданом Романовичем про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3;

- про зобов'язання Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування рішення про державну реєстрацію, внесеного державним реєстратором Стрийського міськрай1онного управління юстиції Львівської області Кіндратевичем Богданом Романовичем про проведення державної реєсторації права власності на нерухоме майно, що по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3;

- про визнання за ОСОБА_2, 1943 року народження права власності на буд. АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом;

- та зобов'язання Стрийського міськрайонного управління юстиції у Львівській області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будинок, який знаходиться АДРЕСА_2 на прізвище ОСОБА_2, 1943 року народження, жительки АДРЕСА_1.

Судові витрати залишено за сторонами.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції не проаналізував та не вказав на ті доводи, які наводились в уточненій позовній заяві, зокрема, що стосується порушення форми правочину та відсутності державної реєстрації правочину, тим самим вийшовши за межі заявлених позовних вимог і як наслідок порушивши принцип диспозитивності. Також, в обгрунтування порушення судом норм процесуального права зазначає, що їй безпідставно було відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, клопотання про зупинення провадження у справі та клопотання про відвід судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області. Щодо нікчемності договору довічного утримання апелянт зазначає, що станом на момент укладення договору від 02.02.2006 року, Закон України «Про нотаріат» чітко передбачав, що договори довічного утримання не можуть посвідчуватись приватним нотаріусами, посвідчення таких договорів відносилось до повноважень державних нотаріусів. Відповідно, приватний нотаріус Чернилевська М.М. не мала права посвідчувати договір довічного утримання укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8. Також, вказує, що на дату укладення оспорюваного договору діяв Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою КМУ від 26.05.2004 року № 671, який передбачав, що державній реєстрації підлягає договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно. В порушення цих вимог державна реєстрація договору довічного утримання від 02.02.2006 року укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 462, здійснена не була, витяг про державну реєстрацію такого договору відсутній. Крім цього, як вбачається з копії оспорюваного договору довічного утримання, яка міститься в матеріалах справи, в ньому відсутній підпис ОСОБА_8, а тому відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, такий договір не є укладеним та не може створювати жодних правових наслідків. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3, її представників ОСОБА_4. ОСОБА_5, приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, якими ОСОБА_2 обґрунтовувала позовні вимоги як у первинній позовній заяві, так і в уточненні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 745 ЦК України передбачає, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України, договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_8, 1923 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, 02лютого 2007 року, було укладено договір довічного утримання, який за життя ОСОБА_8 не оспорювала, згідно з яким ОСОБА_8, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, передає у власність ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2, а взамін цього ОСОБА_3 зобов'язується забезпечувати ОСОБА_8 утриманням та доглядом довічно.

З копії оспорюваного договору вбачається, що такий було посвідчено 02.02.2007 року, Чернилевською М.М., приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат».

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилалася на нікчемність оспорюваного договору, оскільки такий, на її думку, не є нотаріально посвідчений, оскільки приватні нотаріуси згідно з чинним на момент посвідчення законодавством не були наділені повноваженнями щодо посвідчення договорів довічного утримання, правом посвідчення таких договорів були наділені лише державні нотаріуси.

Однак такі доводи позивачки спростовуються наступним.

Згідно зі ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмові й формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

Як регламентує частина 2 цієї статті нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Приписи ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлюють вичерпний перелік органів і посадових осіб, на яких в Україні покладається вчинення нотаріальних дій.

В розумінні статті 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на яких покладено обов»язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу.

Згідно ч. 2 ст.1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені ст. 34 цього Закону, за винятком, в тому числі, посвідчення договорів довічного утримання.

Відповідно до Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в України» від 23 серпня 1998 року № 932/98 приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна.

Пункт 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, передбачає, що приватні нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, передбачені п. 2 цієї Інструкції, за винятком, видачі свідоцтва про право на спадщину; видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя; ужиття заходів до охорони спадкового майна; видачі свідоцтва виконавцю заповіту або якщо виконавець відмовився від виконання заповіту чи був усунений від його виконання.

Тобто, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, не передбачала такого винятку у вчиненні нотаріальних дій приватними нотаріусами, як посвідчення договорів довічного утримання, тобто, не забороняла приватним нотаріусам посвідчувати договори довічного утримання.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оспорюваний позивачкою договір довічного утримання було посвідчено у відповідності з діючим законодавством України, що регулює діяльність нотаріусів, в тому числі з врахуванням Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в України» від 23 серпня 1998 року № 932/98, виданий з метою вдосконалення організації нотаріального обслуговування громадян та юридичних осіб в Україні та відповідно до п.4 розділу ХУ «Перехідні положення» Конституції України, що спростовує доводи позивачки про нікчемність оспорюваного нею договору довічного утримання з підстав того, що він не був нотаріально посвідчений, оскільки, на думку позивачки, був посвідчений особою, неуповноваженою на вчинення нотаріальних дій по посвідченню договорів довічного утримання.

Твердження позивачки про нікчемність оспорюваного договору довічного утримання у зв»язку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, є безпідставними, необгрунтованими, спростовуються копією оспорюваного договору, з якого вбачається, що такий був укладений письмово та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М.

Оскільки оспорюваний договір довічного утримання, укладений 02.02.2007 року, між ОСОБА_8, та ОСОБА_3, був нотаріально посвідчений особою, уповноваженою на такі дії Законом, безпідставою є вимога ОСОБА_2 про визнання цього договору нікчемним на підставі ч.1 ст. 220 ЦК України.

Відповідно до роз»яснень п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.06.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов»язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочин, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін.

Тобто, відсутність державної реєстрації договору, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, свідчить про неукладеність договору, а не про його нікчемність, а договір, який не був укладений, не може бути визнаний нікчемним.

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання нікчемним договору довічного утримання, укладеного 02.02.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3

І оскільки підставами для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.06.2015 року, внесеного державним реєстратором Стрийського міськрайонного управляння юстиції Львівської області Кіндратевичем Богданом Романовичем про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3; про зобов'язання Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про скасування рішення про державну реєстрацію, внесеного державним реєстратором Стрийського міськрай1онного управління юстиції Львівської області Кіндратевичем Богданом Романовичем про проведення державної реєсторації права власності на нерухоме майно, що по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3; про зобов'язання Стрийського міськрайонного управління юстиції у Львівській області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: будинок, який знаходиться АДРЕСА_2 на прізвище ОСОБА_2, враховуючи те, що суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання нікчемним договору довічного утримання, укладеного 02.02.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, взаємовиключність тверджень позивачки про нікчемність оспорюваного договору довічного утримання, з підстав, передбачених ч.1 ст. 220 ЦК України та неукладеність оспорюваного договору з підстав відсутності реєстрації оспорюваного договору, колегія суддів вважає підставною та обгрунтованою відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Наявність підпису сторін договору довічного утримання, укладеного 02.02.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, спростовує твердження ОСОБА_2 про те, що договір не був підписаний ОСОБА_8, твердження позивачки про те, що ОСОБА_8 договір не підписувала, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім цього, договір довічного утримання з цих підстав не оспорюється, з вимогами про визнання недійсним договору довічного утримання з цих підстав позивачка не заявляла.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання нікчемним оспорюваного договору довічного утримання, укладеного 02.07.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, до якої у встановленому законом порядку перейшло право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок з господарськими будівлями не скасоване, а відтак, цей житловий будинок не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Слід звернути увагу і на те, що позивачка ОСОБА_2, звернувшись до суду з позовною вимогою про визнання за нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду доказів на підтвердження її родинних відносин зі спадкодавцем, не вказала, хто, крім неї, є спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_8 для визначення кола спадкоємців після смерті ОСОБА_8, факту прийняття чи неприйняття ними спадщини, не залучила їх до участі у справі.

Інші доводи апелянта також не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених ОСОБА_2 в поданій нею апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.