Справа № 460/2589/13 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/6308/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В., Приколоти Т.І,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Л.І., про визнання недійсним правочину, виділ частки із майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, скасування права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом і визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Новояворівської міської ради про визнання права власності на 1/4 частини квартири в порядку спадкування за заповітом,-

встановила:

В липні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним правочину, виділ частки із майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, скасування права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом і визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині.

В обґрунтування вимог покликалася на те, що 08 вересня 1957 року укладено шлюб між її батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_8, якій після шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_8.

03 квітня 1989 року Шклівською селищною радою оформлено право власності ОСОБА_6 на житловий будинок в АДРЕСА_2, який відповідно до закону був спільною сумісною власністю подружжя, а після смерті одного із подружжя його частка має підлягати до спадкування.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 матері ОСОБА_8 була заведена спадкова справа щодо майна померлої, а 05.03.2013 року позивачу стало відомо про існування договору дарування житлового будинку в АДРЕСА_2, який суперечить положенням сімейного та цивільного законодавства.

Вважає, що батькові ОСОБА_6 належала 1/2 частка майна, як спільного майна подружжя, а також 1/4 частка майна в порядку спадкування після смерті дружини.

Батько ОСОБА_6 24.07.2007 року склав заповіт, в якому все своє майно заповів ОСОБА_4, та 06.02.2012 року уклав договір дарування житлового будинку в сел. Шкло.

Однак на день смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, позивач ОСОБА_2 була непрацездатною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 19.07.2011 року, що в подальшому стало підставою для отримання інвалідності третьої групи, а відтак в силу ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку (1/2 від 3/18 частини спадкового майна), тобто на 3/16 від усього спадкового майна.

На думку позивача, з цих підстав підлягає скасуванню договір дарування житлового будинку від 06.02.2012 року та витяг про державну реєстрацію права від 22.02.2012 року.

З врахуванням заяв про збільшення позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 06.02.2012 року під № 90; виділити 1/2 частку померлої ОСОБА_8 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2; скасувати право власності на підставі договору дарування /Р. №90 /06.02.2012/, посвідченого Гуцал Л.І., приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №33255491 від 22.02.2012 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/16 частки майна в житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири №14, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3; визнати за ОСОБА_2 право власності на обов'язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/16 частини всього спадкового майна.

08.02.2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири №14, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Дані позовні вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, відкрилася спадщина за заповітом від 24.07.2007 року, згідно якого все своє майно ОСОБА_6 заповів дочці ОСОБА_4 До спадкового майна покійного належала 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

05.12.2014 року приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Бунтусовою О.В. заведено спадкову справу № 17/2014 спадкодавця ОСОБА_6

29.01.2016 року вона подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири. Проте, постановою приватного нотаріуса від 29.01.2016 року їй відмовлено у видачі такого свідоцтва через ненадання правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавця на дану частку квартири.

Вважає, що ОСОБА_6 на день смерті був власником 1/4 частки квартири, яку він успадкував за законом після смерті своєї дружини ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

За життя ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на 1/6 частину квартири, однак рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25.06.2015 року дане свідоцтво визнано недійсним. Цим же рішенням суду визнано недійсним договір дарування від 06.02.2013 року вищевказаної 1/6 частини квартири. Через незазначення у вищевказаному судовому рішенні, який розмір частки в договорі дарування визнано недійсним, а яка дарується та буде належати згідно договору дарування ОСОБА_4, державним реєстратором відмовлено у внесенні змін до запису про нерухоме майно, право власності та суб'єкта (суб'єктів) цього права за номером 93926 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером .

Ухвалою суду від 01.06.2016 року вищевказані позовні вимоги об'єднанні в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково недійсним в 1/4 частині договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2, який був укладений та нотаріально посвідчений 06.02.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, реєстр. № 90.

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 35845873), яка була проведена 22.02.2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі договору дарування реєстр. № 90 від 06.02.2012 року.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на нерухоме майно у вигляді 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на нерухоме майно у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на нерухоме майно у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 780 грн. 60 коп. судових витрат по оплаті судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. судових витрат по оплаті судового збору.

Скасовано захід забезпечення позову по ухвалі Яворівського районного суду Львівської області від 19.07.2013 року у вигляді заборони відчуження житлового будинку за адресою сел.Шкло, вул.Лисенка, 6 Яворівського району Львівської області та заборони Реєстраційній службі Яворівського районного управління юстиції Львівської області здійснювати державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4, вважає таке незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено і неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що спадкодавець ОСОБА_8 за час свого життя не робила спроб зареєструвати нібито належну їй частину будинку АДРЕСА_2.

За життя у неї такої потреби не виникало, оскільки між нею та чоловіком вже відбувся поділ майна, а саме їй належала квартира у м. Новояворівськ, а йому будинок у селищі Шкло.

Крім цього вважає, що за ОСОБА_9 не може бути визнано право власності на частину будівлі, на яку вона за життя не претендувала.

Просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року в частині визнання частково недійсним в 1/4 частині договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2, який був укладений та нотаріально посвідчений 06.02.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, реєстр. №90, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 35845873), яка була проведена 22.02.2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі договору дарування реєстр. №90 від 06.02.2012 року, визнання за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на нерухоме майно у вигляді 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Оскільки апелянт ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, не оскаржує, відтак апеляційним судом за правилами ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір дарування від 06.02.2012 року за реєстровим № 90 порушує права та інтереси позивача ОСОБА_12 щодо права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, а тому даний договір в частині дарування 1/4 частини будинку суд визнав недійсним, з врахуванням права ОСОБА_6 щодо 1/2 частини будинку в спільному майні подружжя та щодо 1/4 частини будинку в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_8

Також суд прийшов висновку, що позивач ОСОБА_2 прийняла спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_8, через наявність оспорюваного договору дарування відносно житлового будинку та відсутність оригіналу правовстановлюючого документа щодо права власності відносно квартири, сторони позбавлені права оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, позивач ОСОБА_2 немає права на обов'язкову частку після смерті спадкодавця ОСОБА_6, виниклий спір між сторонами в добровільному порядку не врегульовано, що вважав підставою для часткового задоволення заявлених позовних вимог за первісним позовом та задоволення вимог за зустрічним позовом.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_6 одружився з ОСОБА_8 08.09.1957 року, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_8.

Від даного шлюбу в подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та донька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після одруженням змінила прізвище на ОСОБА_2.

Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_2 побудований батьками сторін до 1989 року і на підставі рішення виконкому Шклівської селищної ради №45 від 20.03.1989 року видано свідоцтво про право особистої власності на вищевказане нерухоме майно на ім'я ОСОБА_14.

Згідно розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно із набранням чинності Цивільним кодексом України. В свою чергу, ЦК України (в ред. 2003 року) набрав чинності з 01.01.2004 року.

Таким чином, до правовідносин, які виникли між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з приводу набуття у власність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_2, слід застосовувати положення КпШС України (в ред. 1969 року) та ЦК УРСР (в ред. 1963 року).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Відповідно до роз»яснень, які викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відтак, статус майна подружжя на праві спільної сумісної власності не залежить від того, на ім'я кого з подружжя видано правовстановлюючий документ та проведено реєстрацію права власності на таке майно в передбаченому порядку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що незважаючи на отримання правовстановлюючого документа на ім»я ОСОБА_6 та проведення державної реєстрації права власності на його ім»я, враховуючи те, що спірний житловий будинок набуто подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за час перебування в шлюбі, відтак цей будинок належав на праві спільної сумісної власності цьому подружжю.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в сел.Шкло Яворівського району Львівської області, після її смерті відкрилася спадщина по закону на 1/2 частину спірного житлового будинку в сел.Шкло та на 1/2 частину спірної квартири в м.Новояворівську (т. 1 а.с. 7).

Згідно свідоцтв про народження та витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що сторони по справі є рідними доньками померлої, тобто сторони є спадкоємцями за законом першої черги. Також спадкоємцем за законом першої черги був чоловік померлої ОСОБА_14

Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_8 разом з нею в спірному житловому будинку був зареєстрований та проживав її чоловік ОСОБА_14

Інші спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом із спадкодавцем не проживали, однак позивач ОСОБА_2 25.02.2011 року, у встановлений законом шестимісячний строк, подала до Новояворівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщин після смерті матері, що стверджується матеріалами спадкової справи Новояворівської держнотконтори №54/2011 спадкодавця ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 68-141).

Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст.1269, 1269, 1270 ЦК України, який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємець першої черги за законом - чоловік ОСОБА_6, який проживав разом із спадкодавцем, та спадкоємець за законом ОСОБА_2, яка своєчасно подала заяву про прийняття спадщини, визнаються такими, що прийняли спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_8 на 1/2 частину спірного житлового будинку по АДРЕСА_2.

В свою чергу, з матеріалів справи встановлено, що 06.02.2012 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар житловий будинок №6 з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 178-180).

Відповідно до ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» (в ред. станом на ІНФОРМАЦІЯ_3) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

У п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено як підставу припинення права власності, відмову власника від права власності.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 347 ЦК особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що договір дарування від 06.02.2012 року порушує права та інтереси позивача ОСОБА_12 щодо права на спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, оскільки в матеріалах справи відсутні докази внесення до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису за заявою ОСОБА_8 про відмову від належної їй частки у спірному будинковолодінні, відтак оспорюваний договір, на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, в частині дарування 1/4 частини будинку суд правильно визнав недійсним, з врахуванням права дарувальника ОСОБА_6 лише на 1/2 частину будинку як частку у спільному майні подружжя та права на 1/4 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_8

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 34).

Згідно заповіту, посвідченого 24.07.2007 року керуючою справами виконкому Шклівською селищної ради, гр.ОСОБА_6 усе своє майно заповів доньці ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 57).

З матеріалів спадкової справи №17/2014 спадкодавця ОСОБА_6 встановлено, що 05.12.2014 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася ОСОБА_2, а 22.12.2014 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 33, 43).

Позивач ОСОБА_2 претендує на обов'язкову частку в спадщині спадкодавця ОСОБА_6 з підстав, що вона була непрацездатною на час смерті спадкодавця, що в подальшому стало підставою отримання нею інвалідності 3 групи.

Відповідно до вимог ст.1241 ЦК України повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Як пояснила позивач ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19.07.2011 року, вона отримала тілесні ушкодження, являлася непрацездатною і в подальшому 13.07.2015 року була визнана інвалідом 3 групи терміном на один рік, а після чергового огляду 31.08.-01.09.2016 року їй повторно встановлена третя група інвалідності безтерміново.

Відповідно до абз.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про обов'язкове державне пенсійне страхування» до непрацездатних громадян серед інших відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами.

В рішенні Конституційного Суду України у справі 1-1/2014 від 11.02.2014 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Судом першої інстанції встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 позивач ОСОБА_2 у встановленому порядку не була визнана інвалідом, відтак вона немає права на обов'язкову частку в спадщині після смерті спадкодавця ОСОБА_6, а тому в цій частині заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції вірно визнав недійсним в 1/4 частині договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2, скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/4 частини цього житлового будинку, відповідно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам і обставинам по справі в їх сукупності та дійшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, при цьому доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, а відтак колегія суддів приходить висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу, яка не спростовує висновків рішення суду, слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

Т.І. Приколота