Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 лютого 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом, в якому просила визнати договори № 04459, № 04503, № 04459/15 та № 04503/15 від 26 травня 2015 року недійсними, стягнути із відповідача сплачені нею за вказаними правочинами кошти на загальну суму 15498 грн. 35 коп. і судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 26 травня 2015 року між нею та ТОВ «Економ Комфорт» було укладено два договори, предметом яких є надання відповідачем послуг, спрямованих на отримання позики на загальну суму - 170 000 грн. (100000 грн. за договором № 04459/15 та 70000 грн. за договором № 04503/15).

Крім того, 26 травня 2015 року між нею та відповідачем були укладені договори №04459 та №04503, предметом яких є надання ТОВ «ЕкономКомфорт» платних послуг щодо забезпечення дбайливого оформлення Договору про участь у програмі для Замовника, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі Замовника у програмі. Цього ж дня у відповідності до вимог п.2.1 договорів № 04459 та № 04503 нею було сплачено ТОВ «ЕкономКомфорт» 11900 грн. за дбайливе оформлення договору.

Відповідно до умов договорів № 04459/15, № 04503/15 нею також було сплачено 3 платежі (за три місяці) в загальній сумі 3598,35 грн. За вказаними правочинами вона позику не отримала.

Позивач вважає, що спірні договори містять інформацію, що вводить в оману, у правочинах наявні несправедливі умови щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». А також у відповідача відсутня ліцензія, яка надає право на здійснення фінансових послуг, як це передбачено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 лютого 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ТОВ «ЕкономКомфорт» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України. Апелянт вказує на те, що суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач не звертався до відповідача з будь-якими скаргами чи претензіями на дії чи бездіяльність представника відповідача під час укладення та виконання умов спірних Договорів. Позивач самостійно знайомився з усіма умовами правочинів про участь у програмі до їх підписання, додаткових документів не укладалося. Це свідчить про відсутність ознак введення в оману позивача і повне виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони товариства, на що суд уваги не звернув. Крім того, суд не врахував, що чинним законодавством не передбачено отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», «Про захист прав споживачів» та нормами Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Встановлено, що 26 травня 2015 року між позивачем та ТОВ «ЕкономКомфорт» було укладено два договори, а саме № 04459/15 та № 04503/15, за умовами яких товариство зобов'язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_2 та за її рахунок певні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в Додатку №1 до Договору, у тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіл свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими Договорами та додатками до них (а.с. 20-21, 27-28).

Крім того, 26 травня 2015 року між ОСОБА_2 та відповідачем були укладені договори № 04459 та № 04503, предметом яких є надання ТОВ «ЕкономКомфорт» платних послуг щодо забезпечення дбайливого оформлення Договору про участь у програмі для Замовника, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. Сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, виражається у процентному відношенні у розмірі 7,0 % від вартості товару та/або цільової позики, на суму визначену в Додатку №1 до Договору № 04503/15 про участь в програмі і становить 4900 грн. і відповідно 7000 грн. згідно Договору №04459/15 (а.с. 13-14, 29-30).

На виконання умов договорів № 04459/15 та № 04503/15 позивач сплатила відповідачу 3598,35 грн. та відповідно до вимог п.2.1. Договорів № 04459 та № 04503 - 11900 грн., а всього - 15498 грн. 35 коп., що підтверджується копіями квитанцій, долучених до матеріалів справи (а.с. 22-26).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач в порушення положень ст. 34 ч.1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснював свою діяльність на час укладення спірних правочинів за відсутності ліцензії на вчинення фінансових послуг.

Крім того, ТОВ «ЕкономКомфорт» при укладенні з позивачем договорів № 04459 та № 04503 допустило порушення вимог ст. 19 ч.2 п. 4, 5 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 9 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону № 2664-ІІІ Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11і , відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Як убачається із матеріалів справи, спірні договори укладено 26 травня 2015 року, тобто коли закон передбачав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Таким чином, враховуючи, що предметом договорів № 04459/15 та № 04503/15 є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання цих договорів недійсними з огляду на те, що зазначені послуги вважаються фінансовими і регулюються Законом № 2664-ІІІ, а ТОВ «Економ Комфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії.

Таку правову позицію висловила колегія судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 06 квітня 2016 року (цивільна справа № 6-2531цс15) (а.с. 146-147).

За правилами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно п.7 ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема дату виготовлення.

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач спонукав її на укладення Договорів № 04459 та № 04503 про забезпечення дбайливого оформлення Договорів № 04459/15 та № 04503/15 , предметом яких було отримання позики, хоча згідно закону вона мала право на отримання повної інформації без укладення інших правочинів. Вказане свідчить про нечесну підприємницьку діяльність товариства.

Встановлені обставини справи та досліджені докази, дають підстави вважати, що наявність вказаних правочинів свідчить про здійснення відповідачем такої підприємницької практики, яка спонукає споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах.

З огляду на те, що ТОВ «Економ Комфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладено Договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх дбайливого оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1,2,6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

До такого ж висновку дійшла колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ після розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року (ухвала від 01 квітня 2015 року у цивільній справі № 6-46495св14) (а.с. 101-102).

Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, і у такому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, обґрунтовано визнав укладені між сторонами правочини недійсними і стягнув із відповідача на користь позивача кошти, які були сплачені останньою на їх виконання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Таким чином, у відповідності до положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: