Категорія: 27 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Федонюк С.Ю.,

за участі секретаря - Концевич Я.О.,

позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька Віталіна Віталіївна, ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 звернулась у суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька В.В., ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.12.2014 року між нею та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 6880, згідно якого позивач передала в іпотеку відповідачу в якості забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення коштів за договором позики, який укладений 25.12.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, наступне майно: квартиру АДРЕСА_1.

Вважає, що під час підписання даного договору іпотеки не було дотримано вимог чинного законодавства, а також було грубо порушено її права та права і законні інтереси малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з чим просила суд визнати недійсним вищевказаний іпотечний договір та скасувати заборону на відчуження даної квартири, яка накладена нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. і зареєстрована в реєстрі за № 6881.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька В.В., ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задоволення позову. Покликається на те, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані всі обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що вона та малолітній ОСОБА_8 проживали на момент укладення договору іпотеки в спірній квартирі та нікуди з неї не виселялися і проживають в ній по даний час, оскільки це єдине їх житло. Таким чином під час укладення даного іпотечного договору були порушені норми матеріального права, грубо порушено права та законні інтереси неповнолітнього сина, який з народження був зареєстрований та проживає у спірній квартирі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_4 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечив, оскільки вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4, треті особи та представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення іпотечного договору у спірній квартирі ніхто не проживав та не мав права на користування даним жилим приміщенням.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.04.2010 року ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 81-83). 05.08.2011 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_10, прізвище після реєстрації шлюбу змінила на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 05.08.2011 року (а.с. 16). Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 22.12.2011 року (а.с. 17).

25.12.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно якого остання надала ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 102505,00 грн., що еквівалентно по курсу НБУ 6500,00 доларів США (а.с. 18). Згідно розписки ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_7 6500.00 доларів США зі сплатою 5 % на місяць від загальної суми позики (а.с. 142). Із пояснень сторін встановлено, що це була трьохстороння угода між ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4

З метою забезпечення виконання даного зобов'язання щодо повернення грошових коштів ОСОБА_7, позивач ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_4 іпотечний договір на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 21-25).

Судом встановлено, що згідно договору позики від 25.12.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 останній отримав 102505 грн., що еквівалентно 6500 доларів США. (а.с.1-19). Згідно розписки позичальника про отримання коштів від позикодавця від 25.12.2014 року вбачається, що позичальник отримав 119275 грн. (а.с. 77). Крім того, претензії по сплаті суми боргу позичальником направляються тільки іпотекодавцю (а.с. 121).

Із наданих суду розписок про оплату позики встановлено, що позичальником ОСОБА_4 було сплачено 26.03.2015 року - 7885 грн., 25.02.2015 року - 7885 грн., 26.01.2015 року - 7885 грн., 27.04.2015 року - 7885 грн. (а.с. 165-168). Отже судом було встановлено, що позичальник частково сплатив позику на суму 31540 грн. Судом встановлено, що станом на 27.07.2015 року сума боргу ОСОБА_7 становить 38267 грн., що становить 2425 доларів США.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Оскаржуючи даний іпотечний договір позивач вказала, що вона та її неповнолітній син ОСОБА_8 постійно були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1. Отже позивач вказує, що вона та її неповнолітній син з часу його народження був зареєстрований та проживає у спірній квартирі, і нікуди з даної квартири вони не виїжджали, оскільки іншого житла у них немає.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання.

Із наданих суду першої інстанції доказів вбачається, що неповнолітній ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і був зареєстрований у спірній квартирі у січні 2012 року на постійне місце проживання, тобто з часу народження. Власником даної квартири є його мати, позивач ОСОБА_2, яка також постійно була зареєстрована та проживає у даній квартирі. Даний факт підтверджується копією будинкової книжки серії НОМЕР_3, виданої 28.04.2010 року КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». З даної книги також вбачається, що позивач та неповнолітній ОСОБА_8 були зняті з реєстрації 02.12.2014 року (а.с.169), а відповідно до довідки № 1780 від 10.12.2014 року про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб, виданої Костюхівською сільською радою Маневицького району Волинської області, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована разом із своїм сином ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 у будинку, який належить на праві власності матері ОСОБА_11 (а.с. 79). А іпотечний договір було укладено 25.12.2014 року.

Отже судом встановлено, що зняття з реєстрації із спірної квартири відбулося перед самим укладенням іпотечного договору.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання інваліда дитинства ОСОБА_12 (мати позивача) (а.с. 146), складеного Костюхнівською сільською радою 02.12.2015 року вбачається, що вона зареєстрована та проживає в будинку своїх батьків, який було збудовано в повоєнні роки. Будинок АДРЕСА_2 перебуває в аварійному стані, необхідно відновити пічне опалення, в окремих місцях відремонтувати підлогу зробити дах. Підсобне господарство у господарстві не утримується у зв'язку із станом здоров'я власника.

Із довідки цієї ж сільської ради № 1780 від 10.12.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 разом із своїм неповнолітнім сином була зареєстрована в аварійному будинку, де проживання не можливе (а.с. 79).

В судовому засіданні позивач пояснила, що її мама ОСОБА_12 в будинку проживає у літній період, а на зиму переїжджає на проживання із сім'єю ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1.

Також із наданих позивачем довідок, зокрема комунального закладу«Дошкільний навчальний заклад (ясла-садочок) № 9 комбінованого типу» від 10.09.2015 року № 69 слідує, що малолітній ОСОБА_8 з 01.09.2014 року по даний час постійно відвідує садочок, а з висновку ЛКК № 361 комунального закладу «Луцька міська дитяча поліклініка» від 09.09.2015 року встановлено, що неповнолітній ОСОБА_8 перебуває на обліку в лікарні з часу народження. Постійне місце проживання неповнолітнього у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується і актом обстеження умов проживання від 08.02.2016 року (а.с. 41, 42, 164).

Отже судом встановлено, що позивач з неповнолітнім сином на час зняття із реєстрації не мали іншого житла, а тому залишалися проживати у тій же спірній квартирі та нікуди з неї не вибували. А оскільки мати неповнолітнього постійно проживала у спірній квартирі, то і місцем постійного проживання неповнолітнього була спірна квартира.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, не установив місце постійного проживання неповнолітньої дитини, дійшов помилкового висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що дитина на момент укладення оспорюваного договору мала право користування квартирою, яка є предметом іпотеки, та постійно у цій квартирі проживала. Також судом першої інстанції не встановлено, що іпотекодавець не визнавав прав на спірне жиле приміщення неповнолітнього.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Таким чином судом встановлено, що місцем постійного проживання позивача та неповнолітнього ОСОБА_8 була і залишилася спірна квартира. Також обставини щодо постійного проживання позивача і неповнолітнього ОСОБА_8 у спірній квартирі підтвердили в судовому засіданні у суді першої інстанції допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_1

Враховуючи наведене судом встановлено, що неповнолітній мав право на користування даною квартирою, що підтверджується наданими доказами та поясненнями позивача і свідків. Право неповнолітнього на користування жилим приміщенням підтверджується зібраними та дослідженими доказами і це право визнає власник квартири. Дані обставини не спростовані відповідачами та представником відповідача.

Саме такий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 27.01.2016 року, від 10.02.2016 року, 30.09.2015 року.

На вказані докази суд першої інстанції не звернув уваги та не дав їм юридичної оцінки відповідно до вимог процесуального законодавства.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону та позбавляє неповнолітнього права користування жилим приміщенням.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Крім того, із пояснень позивача судом встановлено, що оформленням документів на укладення іпотечного договору займався представник відповідача ОСОБА_5

Із частини другої та третьої ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Враховуючи встановлені обставини по справі колегія суддів приходить до висновку, що іпотечний договір, який вчинений матір'ю неповнолітнього суперечить його права та інтересам, порушує його право на користування жилим приміщенням, а отже його слід визнати недійним.

Відповідно підлягає скасуванню і заборона на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка накладена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. і зареєстрована у реєстрі за № 6881.

Колегія суддів вважає, що представник відповідача покликаючись на вищевказані постанови тлумачить їх в свою користь без врахування обставин, які встановлені по даній справі та без висновку, який зроблено у даних правових позиціях.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно встановив обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, порушив норми матеріального права, що згідно зі статтею 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із відповідача слід стягнути 1023.12 грн. (487.20+535.92) судового збору в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 60ЦПК України, на підставі ст. 13, 29, 32, 203, 215 ЦК України, ст. 177 СК України, Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", Закону України "Про охорону дитинства", колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 29 лютого 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - служба у справах дітей Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Грушицька В.В., ОСОБА_7 про визнання недійсним іпотечного договору задоволити.

Визнати недійсним іпотечний договір від 25 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 6880, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Скасувати заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, яка накладена приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. і зареєстрована у реєстрі за № 6881.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1023,12 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: