Провадження №2/461/109/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Мисько Х.М.,

при секретарі Коружинець Н.В.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору дарування будинку частково недійсним та визнання права на обовязкову частку власності будинку, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, з участю третьої особи: приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_7, в якому просив визнати договір дарування будинку №14 по вул. Кримській в м. Львові, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7, за реєстровим №980 між ОСОБА_8 і ОСОБА_6, недійсним. Скасувати державну реєстрацію права власності, видану на ОСОБА_6, проведену на підставі договору дарування будинку №14 по вул. Кримській в м. Львові, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_7, за реєстровим №980 між ОСОБА_8 і ОСОБА_6

В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, востаннє 05 січня 2016 року, подавши заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати договір дарування будинку №14 по вулиці Кримській в місті Львові посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстровим № 980 між ОСОБА_8 і ОСОБА_6 частково недійсним в частині позбавлення права на 1/4 обов'язкову частку непрацездатного сина інваліда ОСОБА_5 та визнати за ОСОБА_5 право на обов'язкову 1/4 частку власності будинку зазначеного в договорі дарування будинку №14 по вулиці Кримській в місті Львові, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим номером №980 між ОСОБА_8 і ОСОБА_6.

Обґрунтовуючи заявлений позов, ОСОБА_5 посилається на те, що він з дати свого народження до смерті батька проживав і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки останні роки перед смертю батько став зловживати спиртними напоями він періодично змушений був проживати у матері. В такий момент і був укладений спірний договір дарування. Вважає, що договір повинен бути визнаний недійсним, бо відповідач ОСОБА_6, скористався безпорадним станом його батька ОСОБА_8, а саме станом алкогольного сп'яніння та приховав від нотаріуса що у Дарувальника є син, який прописаний у спірному будинку який є інвалідом другої групи та знаходиться на утриманні ОСОБА_8. Також представниками позивача в судовому засіданні заявлялось, що доказом того факту що спірний договір слід вважати недійсним є той факт що 02 жовтня 2013 року слідчим Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області за заявою померлого ОСОБА_8, про те що 08.06.2012 року невстановлена особа, шахрайським способом оформила документи на право власності житла, що за адресою м. Львів, вул.Кримська, 14, була порушена кримінальна справа за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1. ст. 190 КК України.

В судовому засіданні представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві та просили таку задоволити.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.

Представником відповідача ОСОБА_4 24 жовтня 2010 року були подані письмові заперечення в яких вона вказує, що договір дарування є одним із способів власника майна реалізувати своє право на вільне розпорядження ним і є виключним правом власника. Також покликається на те, що позивачем не наведено жодної із підстав визнання недійсності правочинів відповідно до ст.203 ЦК України, а твердження про те, що ніби-то дарувальник в момент укладення договору перебував у безпорадному стані є виключно припущенням, адже позивач не був присутнім при укладенні спірного договору. Вказує, що відповідно до ч.1. ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки Позивач не є ні власником, ні співвласником 60/100 частин будинковолодіння, яке передано за договором дарування, не був стороною вказаного договору, а тому в нього відсутні будь-які підстави звертатись до суду. В процесі розгляду справи по суті представником відповідача були надані додаткові пояснення по суті справи. Так було зазначено що підтвердженням того факту що померлий ОСОБА_8 з власної волі уклав оспорюваний договір дарування є той факт, що останнім самостійно готувалися всі необхідні документи для посвідчення договору дарування. Так ним особисто отримувався ОСОБА_9 із реєстру прав власності нерухомого майнам, оплачувалися відповідні квитанції тощо.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 подала письмові заперечення на позов. В яких зазначила про те, що при укладенні оспорюваного договору, нею було з'ясовано дійсну волю сторін, роз'яснено сторонам наслідки укладення договору та дотримано норм чинного законодавства при посвідченні договору дарування, а тому відсутні підставі визнавати посвідчений нею договір недійсним.

Одночасно третьою особою подано заяву про розгляд справи без її участі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала покази про те, що відповідач є її рідним братом, а представник позивача є дружиною її дядька ОСОБА_8 Я.М. На вул. Кримській знаходиться два будинковолодіння під одним номером. В першому будинку проживав померлий ОСОБА_8 з її братом ОСОБА_6, в другому будинку проживала вона зі своїм чоловіком, але завжди навідувалась до дядька, допомагала, готувала, постійно спілкувалась. Вказує, що ще за життя їх бабусі, яка була мамою померлого ОСОБА_8, було домовлено, що спадщина буде оформлена на неї та на дядька. Позивач ОСОБА_5 ніколи не проживав разом зі своїм батьком, а жив у квартирі своєї матері. На святах ні ОСОБА_5, ні його мама не бували, приходили лише на день народження ОСОБА_8. Особливих хвороб у ОСОБА_8 не було, останнім часом він вживав алкоголь, деколи зловживаючи таким. У їх сімї ніколи не виникало сумнівів, що дядько залишить свій будинок ОСОБА_6, який з ним проживав та сплачував комунальні послуги.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що добре знав ОСОБА_8, оскільки вони були сусідами, постійно спілкувались, ОСОБА_8 завжди розповідав, що подарує свій будинок ОСОБА_6. Ні жінки, ні сина померлого не бачив ніколи, лише на похороні. Між відповідачем і померлим були добрі відносини і вони у всьому один одному допомагали. На вказаному подвірї, крім відповідача, проживали також в іншому будинку сестра ОСОБА_6 з чоловіком. Померлий ОСОБА_8 був абсолютно адекватною людиною, нічим не хворів. Деколи випивав, але не зловживав алкоголем. Вказав, що неодноразово був присутній при розмовах про те, що будинок має бути подарований ОСОБА_6.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 є його братом, а його мама його тіткою, чоловіка тітки ОСОБА_8 знав багато років, приблизно з 2001 року по час смерті. Вказав, що і брат і тітка постійно спілкувались з померлим, ОСОБА_5 жив в батька, батько йому у всьому допомагав, давав гроші, а також утримував тітку. В будинку, де ОСОБА_5 проживав з батьком була його кімната. Коли ОСОБА_5 отримав інвалідність, батько його утримував та давав гроші на лікування, у них були нормальні відносини, як в батька і сина. Всіх разом востаннє бачив на святкуванні 50-річчя померлого. Наскільки йому відомо, ОСОБА_6 проживав в іншому будинку, який знаходився на одному подвірї і останній раз він його бачив, коли помер ОСОБА_8. Назар переважно жив з батьком, проте, коли останній пив, переїжджав до мами. На даний час особливо з ОСОБА_4 не спілкується через його хворобу.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що добре знає матір позивача, оскільки вона є її тіткою, ОСОБА_6 знає, але давно не бачила. Знала чоловіка тітки і батька брата, він постійно проживав з жінкою і сином, опікувався ними, в них були нормальні стосунки. Батько завжди допомагав ОСОБА_5 в тому числі фінансово, всю інформацію знає зі слів тітки, оскільки з померлим спілкувалась дуже рідко і в основному в присутності тітки. ОСОБА_13 почав проживати то в тата, то в мами, в тата частіше, бо в тітки була однокімнатна квартира, в якій ще проживала також бабця ОСОБА_13. Ніколи не чула про те, що ОСОБА_8 має намір подарувати будинок ОСОБА_6. Крім того, ОСОБА_8 деколи поводився неадекватно, зловживав алкоголем. Наскільки їй відомо, ОСОБА_13 отримав інвалідність в 2006 році і в нього є певні фізичні порушення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права, обовязки сторін та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник май право вчиняти щодо свого майна будь-які дії які не суперечать закону.

Згідно ст.ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що 08 червня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 був посвідчений договір дарування, згідно якого дарувальник - ОСОБА_8, передає безоплатно у власність, а обдаровуваний - ОСОБА_6, приймає у власність, як дарунок 60/100 частин будинковолодіння яке знаходиться за адресою: м.Львів, вулиця Кримська, будинок №14. З матеріалів нотаріальної справи вбачається що на момент укладення спірного договору ОСОБА_8 був єдиним власником 60/100 частин будинковолодіння, що підтверджується свідоцтвом про право власності /№Г-01695 від 08.02.2006 року виданого Галицькою райадміністрацією Львівської міської ради згідно розпорядження за №146, зареєстрованим у реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.03.2006 року, що підтверджується Витягом реєстр. № 10112003 від 16.03.2006 року. В судовому засіданні достовірно встановлено, що договір дарування між сторонами укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, спрямований на реальне настання правових наслідків - володіння нерухомістю. Відповідно до ст.44 Закону "Про нотаріат" під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

На виконання вказаної норми закону під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, третьою особою - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та у договорі вказано, що сторони стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

При укладені спірного договору нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст ст.ст. 182, 203, 204, 209, 210, 225, 226, 229-331, 233-235, 334, 377, 640, 717, 719, 720, 721, 722, 727, 728 Цивільного кодексу України, зміст ст.57 Сімейного кодексу України, зміст ст.120 Земельного кодексу України, ст.ст. 167, 174 Податкового кодексу України та п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених Постановою КМУ №572 від 08.10.1995 р. ( з наступними змінами від 14.01.2009 року №5), ст.12 Закону України" Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" від 02.06.2005 року №2623-ІV.

Спірний правочин було посвідчено з дотриманням вимог чинного законодавства України, правові наслідки договору дарування 60/100 будинковолодіння для кожної із сторін роз'яснено.

Як зазначено в п.7 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом не встановлено порушення перелічених вимог, а відтак, підстав для визнання правочину недійсним немає.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, як на підставу своїх вимог, покликається на те, що в момент укладення спірного договору Дарувальник - ОСОБА_8 був у безпорадному стані (стані алкогольного сп'яніння ), а також на той факт що він є інвалідом другої групи, перебував на утриманні батька, а тому нотаріус не мав права посвідчувати спірний договір на користь племінника, а не рідного сина, проте суд не приймає такі до уваги, виходячи із наступного.

Відповідно до п.1.7 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 року в редакції від 21.05.2012 року: Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із реєстру прав власності на нерухоме майно.

Порядок надання інформації з Реєстру прав регулювався розділом VII Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом МЮ України від 07.02.2002 року № 7/5. Зазначений витяг видавався на відповідному бланку та скріплювався печаткою БТІ. З урахуванням того, що витяг має містити актуальну інформацію про обєкт нерухомого майна, а опис обєкта, формується за даними технічної інвентаризації цього обєкта, у п.7.6. Положення передбачалося, що наданню витягу з Реєстру прав передувало проведення технічної інвентаризації обєкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації. Підпунктом 7.1.1. п.7.1. Положення передбачалось, що право на отримання витягу з Реєстру прав має виключно власник майна. Витяг надавався на підставі заяви. Положенням також було передбачено, що під час подання заяви про надання витягу з Реєстру прав фізична особа повинна предявити паспорт або інший документ, який унеможливлює виникнення будь-яких сумнівів щодо цієї особи. Отже діюче, на момент укладення спірного договору, законодавство передбачало досить тривалу процедуру для отримання всіх документів необхідних для укладення договору відчуження майна. Письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що з метою дотримання вказаних вимог та отримання ОСОБА_9 з реєстру прав на нерухоме майно померлий ОСОБА_8 9 квітня 2012 року звернувся із заявою до ОКП БТІ та ЕО про проведення технічної інвентаризації будинку з метою подальшого оформлення договору дарування та оплатив цю послугу, що підтверджується квитанцією від 09.04.2012 року. На виконання згаданої заяви, ОКП БТІ та ЕО виготовило довідку №3/7868 від 10.04.2012 року. Отримавши довідку про технічну інвентаризацію ОСОБА_8 12.04.2012 року оплатив вартість витягу з Реєстру прав, що підтверджується квитанціями від 12.04.2012 року . Витяг з Реєстру прав ОСОБА_8 отримав 04 травня 2012 року, і тільки через місяць 8 червня 2012 року уклав спірний договір дарування. Отже великий період часу, протягом якого ОСОБА_8 готував документи для оформлення договору дарування, свідчить про те, що останній даруючи 60/100 будинковолодіння по вул..Кримська, 14 у м.Львові, діяв з розумінням значення своїх дій.

Посилання на те, що нотаріусом не було враховано того, факту що у ОСОБА_8 є син - інвалід другої групи, який прописаний у будинку, що є предметом спірного договору, спростовується наступним: згідно ч.6. ст.203 ЦК України, правочини, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не можуть суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. На момент укладення спірного договору дарування позивачу ОСОБА_5Я виповнилось повних 26 років. Щодо реєстрації сина у будинковолодінні, то чинне законодавство не передбачає такої підстави як проживання чи реєстрація в будинку іншої особи перешкодою для власника цього будинку вільно розпоряджатися своїм майном, в тому числі відчужувати шляхом укладення договору дарування.

Суд не приймає до уваги посилання представників позивача на факт порушення кримінальної справи за заявою ОСОБА_8 про заволодіння його майном шляхом обману, оскільки кримінальне провадження була закрите у зв'язку з відсутністю складу правопорушення. Крім цього, з даних кримінального провадження вбачається що в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що відповідно до договору дарування від 08.06.2012 року ОСОБА_8 добровільно дарує майно, за адресою: м.Львів, вул.Кримська, 14, яке перебувало у його власності на користь ОСОБА_6, останні перебувають у родинних стосунках. Крім того з метою встановлення обєктивної істини у межах вищевказаного кримінального провадження у встановленому законом порядку слідчим Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області була призначена почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено спеціалістам НДЕКЦ при ГУ МВС України Львівській області. За результатами проведеної експертизи встановлено, що підписи у вищезгаданому договорі дарування належать ОСОБА_8

Також суд приймає до уваги посилання представника позивача на те, що відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони, які уклали договір дарування - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 спірний договір не оспорювали і з відповідними позовами до суду не звертались. Позивач не є власником майна, яке передано по договору дарування. Не був стороною договору дарування. Оспорюваним договором дарування не були порушені будь-які речові права позивача. Проживання в будинку, який є предметом договору дарування не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Згідно ч.6 ст.154 ЦК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається із ухвали Галицького районного суду м. Львова про забезпечення позову від 27 жовтня 2014 року, судом задоволено заяву ОСОБА_5 та заборонено відчуження будинковолодіння №14 по вул.Кримській у м.Львові зареєстрованого за ОСОБА_6.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заходи забезпечення позову слід скасувати.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 154, 203, 204, 215, 319, 717, 719 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

в задоволенні позову - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Мисько Х.М.