Справа № 161/4592/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/1559/16 Категорія: 34 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Овсієнка А.А.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду від 13 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13.09.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 360 грн. на відшкодування завданої майнової шкоди, а також 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу ОСОБА_1, як власнику пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля, з вини відповідача ОСОБА_3 була завдана майнова шкода, а тому прийшов до висновку про стягнення з останнього на користь позивача такої шкоди в розмірі 15360 грн. В задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди місцевий суд відмовив із-за недоведеності та ненадання доказів завдання такої шкоди позивачу винними діями відповідача.

Висновки суду відповідають встановленим в справі обставинам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3, 13.09.2014 року о 15.50 год., керуючи транспортним засобом марки «Рено» державний номерний знак НОМЕР_1 по вул. Карпенка Карого в м. Луцьку Волинської області, не вибрав безпечну швидкість для руху та скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, який рухався попереду, а останнього, в свою чергу, відкинуло на автомобіль НОМЕР_3, яким керувала позивач ОСОБА_1, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п. 13.3 Правил дорожнього руху України (а.с.9).

Постановою Луцького міськрайонного суду від 24.10.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і порушенні вимог згаданого пункту Правил, що знаходиться у прямому причинно-наслідковому звязку із зазначеними наслідками (а.с.9).

Розмір заподіяної позивачу ОСОБА_1 матеріальної шкоди внаслідок ДТП, яка відбулася 13.09.2014 року, на час подання позовної заяви до суду становить 15 360,12 грн. відповідно до рахунку-фактури № ЛЦ-0004846 від 14.03.2016 року (а.с.13).

Даний розмір завданої шкоди визначений позивачем виходячи з положень ст. 1192 ЦК України, якою передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Місцевим судом також встановлено, що 15.09.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «СК «Провідна» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.10). 26.12.2014 року ПрАТ «СК «Провідна» було складено повідомлення на імя ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що транспортний засіб «Рено» державний номерний знак НОМЕР_1, станом на дату ДТП не застрахований, поліс № АС/1404416 не був укладеним (а.с.16-17). При цьому, судом достовірно встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.08.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 03.11.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.03.2016 року, відмовлено ПрАТ «СК «Провідна» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору (полісу) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1404416 (а.с.34-42). Отже, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 станом на 13.09.2014 року була застрахована, а поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1404416 чинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 20.01.2016 року, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Позивач, скориставшись своїм правом звернутися до суду з даним позовом безпосередньо до особи, яка завдала шкоди, а не до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, надав докази завдання такої шкоди та її розмір відповідно до реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкоджених речей, в даному випадку пошкоджених деталей автомобіля позивача.

Перелік пошкоджених деталей автомобіля, що підлягають заміні, вказаний у згаданому рахунку-фактурі № ЛЦ-0004846 від 14.03.2016 року збігається з переліком тих пошкоджень, які зазначені у довідці ВДАІ з обслуговування м. Луцька від 13.09.2014 року, акті огляду транспортного засобу № 57336 від 15.09.2014 року та в додатковому акті огляду транспортного засобу № від 02.10.2014 року, які були складені працівником страхової компанії (а.с.7, 11-12), а тому доводи представника відповідача про те, що завдані пошкодження автомобілю не були наявні на момент ДТП, є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, представник відповідача у своїх доводах апеляційної скарги вказував на те, що наведений позивачем розмір відшкодування майнової шкоди відповідно до рахунку-фактури № ЛЦ-0004846 від 14.03.2016 року є неправильним, оскільки розмір такого відшкодування визначається лише на підставі відповідного висновку судової експертизи.

Під час апеляційного розгляду даної справи судом на виконання приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України, відповідачу та його представнику було розяснено його право заявляти клопотання про призначення відповідної експертизи, оскільки суд не наділений повноваження самостійно призначати її у відповідній справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідач і його представник наданим їм процесуальним законом правом не скористалися, клопотання про призначення експертизи в даній справі не заявили, доказів, які б підтверджували інший розмір завданої позивачу майнової шкоди, ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надали, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача завдану йому внаслідок ДТП майнову шкоду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В іншій частині рішення суду, а саме щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди, сторонами не оскаржувалось, а тому воно у відповідності до положень ст. 303 ЦПК України не підлягає апеляційному перегляду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 13 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: