Справа № 158/2428/15-ц Провадження № 22-ц/773/698/16 Головуючий у 1 інстанції: Пономарьова О.М.
Категорія: 48 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Бовчалюк З.А., Антонюк К.І.

секретар - Шугалова О.М.,

з участю пр-ка позивача - Скубій Н.П.,

відповідача - ОСОБА_2,

пр-ка відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

пр-ка третьої особи - Супрунюк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Ківерцівський відділ Маневицької місцевої прокуратури Волинської області, про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

18 грудня 2015 року Орган опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідачі, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, являються батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Мама являється інвалідом 2 групи, перебуває на диспансерному обліку у психіатра і ніде не працює. Батько також ніде не працює. Дитина народилася у Ківерцівському пологовому відділенні і у зв'язку з необхідністю подальшого лікування з 15.10.2015 року по 05.11.2015 року перебувала в неонатальному центрі ВОДТМО, а до 15.12.2015 року знаходилася у педіатричному відділенні КЗ «Ківерцівське РТМО».

ОСОБА_2 не забезпечив палива для опалення будинку, не відремонтував пічку в кімнаті, не придбав дитячого ліжечка, ванночки, одягу та білизни для дитини. Не знайшов квартири, куди б можна було виписати дитину з матір'ю. Це свідчить про свідоме нехтування батька своїми батьківськими обов'язками.

З обома батьками тривалий час проводилася роз'яснювальна робота, але зазначені питання свого вирішення не знайшли, у зв'язку з чим розпорядженням голови райдержадміністрації від 14.12.2015 року дитину було влаштовано у Волинський обласний будинок дитини.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення права дитини на повноцінне виховання та утримання, орган опіки та піклування просив відібрати малолітню ОСОБА_6 від батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без позбавлення їх батьківських прав.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 14 березня 2016 року позов задоволено.

Відібрано малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і передано органу опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області для подальшого її влаштування.

Рішення допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 609 грн. судового збору.

В апеляційні скарзі відповідачі та представник ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати це рішення та ухвалити нове - про відмову в позові.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Представник позивача та прокурор апеляційну скаргу заперечили та просять її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в позові з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не створили належні умови для проживання та виховання дитини, ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню та утриманню, а тому відібрання дитини на даному етапі є доцільним, правильним та відповідає її інтересам.

Проте, такий висновок є помилковим та не відповідає встановленим обставинам справи.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Передбаченими пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України підставами для відібрання дитини від батьків є:

1) ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

2) жорстоке поводження з дитиною;

3) хронічний алкоголізм або наркоманія;

4) експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 являються батьками ОСОБА_6, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.5).

З дня народження і до 15.12.2015 року дитина з мамою ОСОБА_3 перебували у медичних закладах, звідки дитина була направлена у Волинський обласний будинок дитини на повне державне утримання на підставі розпорядження голови Ківерцівської районної державної адміністрації № 345 від 14.12.2015 року (а.с.3, 4, 6, 7).

Із позовної заяви вбачається, що підставою для відібрання дитини від обох батьків позивач зазначив відсутність впорядкованого житла, палива та необхідних для дитини речей, тобто, як уточнила в судовому засіданні представник позивача - у зв'язку з ухиленням відповідачів від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (а.с.1-2).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.10 та ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із наданих відповідачами суду першої інстанції письмових доказів вбачається, що у підприємця ОСОБА_8 02.10.2015 року було придбано дитячу коляску, дитячу ванночку та дитячий одяг на вагу (а.с.75).

Із акта обстеження житлово-побутових умов проживання відповідачів від 16.02.2016 року вбачається, що членами комісії при обстеженні сараїв та господарських прибудов було виявлено дрова для опалення будинку (а.с.77).

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що сім'я мала намір забрати дитину з пологового будинку і проживати у баби ОСОБА_3, яка дала на це згоду, оскільки має у власності будинок у м.Луцьку. Членам комісії, які неодноразово приходили обстежувати умови проживання він не бажав повідомляти адресу їх майбутнього проживання, оскільки бачив упереджене до них ставлення і вважав, що така зацікавленість здійснюється всупереч закону.

Відібрання дитини від батьків тягне за собою припинення таких особистих немайнових прав батьків як право на виховання, право на захист дитини, право на спілкування з нею. Частина 2 статті 155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Небезпека спілкування дитини з батьками являє собою крайній вид такої суперечності.

Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» зазначається, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.3 ст.4 СК України).

Враховуючи наведене, а також встановлені обставини справи, а саме те, що у батьків було відібрано новонароджену дитину, щодо якої вони фактично і не мали можливості виконувати свої батьківські обов'язки по її вихованню, у зв'язку з чим відсутня така складова, як ухилення від виконання цього обов'язку; наявність у матеріалах справи не спростованих позивачем та прокурором письмових доказів про придбання відповідачами для дитини ванночки, коляски та одягу, наявність за місцем проживання відповідачів дров для опалення будинку, а також не зазначення у позові підстав для відібрання дитини і у матері ОСОБА_3, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 березня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові Органу опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Ківерцівський відділ Маневицької місцевої прокуратури Волинської області, про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді