Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.

при секретарі Бабченко Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 15 червня 2013 року між сторонами був укладений договір позики на суму 32700 євро, зазначені кошти відповідач зобов'язався повернути не пізніше 15 червня 2014 року. ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконав, борг не повернув. Тому позивач просить стягнути на її користь суму боргу з нарахованими процентами та 3 % річних за прострочений період в розмірі 45744,15 євро, що за курсом НБУ станом на 26.10.2015 року становить 1144596 грн. 56 коп.

В подальшому, представником відповідача подана зустрічна заява у якій просить визнати недійсним договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 15 червня 2013 року, оскільки між сторонами був укладений договір позики ще 24 грудня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_2 були надані грошові кошти у сумі 28000 євро з кінцевим строком повернення до 24 грудня 2010 року. Зазначені кошти в повній мірі повернуті не були і сторони уклали новий договір від 15 червня 2013 року, у сумі 32700 євро, в яку входили неповернуті кошти за попередньою розпискою. Розписку від 24 грудня 2009 року первісний позивач обіцяла знищити. Однак рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року з ОСОБА_2 була стягнута заборгованість за розпискою від 24.12.2009 року. Тому вважає, що подвійне стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 є незаконним.

Представник позивача в судовому засіданні подав заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме : стягнення процентів у розмірі 11703,01 євро. Решту вимог представник позивача підтримав та просив задовольнити. Проти зустрічного позову заперечує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити. Зустрічний позов просить задовольнити та визнати договір позики від 15 червня 2013 року недійсним.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у сумі 32700 євро (а.с.4). Відповідач зобов'язався сплатити 8 процентів річних від усієї суми залишку боргу. Кінцевий термін повернення грошових коштів - до 15 червня 2014 року.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що грошові кошти за вищезазначеною розпискою позивачу повернуті не були.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З пояснення представника відповідача за первісним позовом вбачається, що 24 грудня 2009 року між сторонами було укладено усний договір позики. За умовами зазначеного договору ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 28000 євро, про що він склав розписку від 24 грудня 2009 року. Відповідно до складеної розписки, він повинен був повернути суму коштів одержаних в позику до 24 грудня 2010 року. При цьому сторони погодили в усному порядку, що позичальник сплачуватиме позикодавцю 12% річних від суми отриманих в позику коштів. Позичальник повернув частину коштів, а саме, 4421,00 євро, про що зроблено записи на зворотній стороні копії розписки, яка знаходиться у нього. Повернення цих коштів підтвердила позикодавець, шляхом проставлення свого підпису біля вказаних записів на зворотній стороні розписки. Після настання граничної дати повернення коштів, сторони вирішили продовжити строк дії договору позики на невизначений термін. 15 червня 2013 року сторони домовились припинити зобов'язання за розпискою від 24 грудня 2009 року, шляхом заміни первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). В зв'язку з цим, ОСОБА_2 написав нову розписку, в якій відобразив суму позики, що була йому передана за розпискою від 24 грудня 2009 року, з врахуванням наступних перерахунків: було віднято суму, яку позичальник повернув (4421,00 євро) та додано до суми позики суму нарахованих відсотків (12 % річних за період з 24 грудня 2009 року по 15 червня 2013 року). В новому зобов'язанні сторони також зменшили розмір відсотків за користування грошовими коштами з 12 до 8 відсотків та встановили, що сума позики повинна бути повернена ним до 15 червня 2014 року. Фактично сторони своїми діями припинили зобов'язання шляхом заміни первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація), оскільки були змінені не лише сума позики, строк її повернення і відсотки за користування, а й складено нову розписку від 15 червня 2013 року, при цьому воля сторін при складанні нової розписки була спрямована саме на заміну одного зобов'язання іншим. Тобто сторони уклали новий договір позики (розписка від 15 червня 2013 року), що замінив попередній договір позики (розписка від 24 грудня 2009 року). Також в зв'язку з припиненням основного зобов'язання, припинилися і додаткові, зокрема нарахування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. А відсотки за договором позики були враховані при вчиненні сторонами новації та їх сума була додана до суми позики.

Однак, суд не може погодитись з наведеним, з огляду на наступне.

Статтею 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Тобто, новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами згідно з вимогами ч. 2 ст. 604 ЦК.

Статтею 604 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми.

Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього.

Як вбачається з матеріалів справи, розписка від 15 червня 2013 року, на суму 32 700 євро, не може бути розцінена як новація боргу, оскільки суб'єктний критерій даної розписки не передбачає існування на момент надання даної розписки намірів її сторін припинити діюче боргове зобов'язання від 24 грудня 2009 року та замінити його новим зобов'язанням, що також підтверджується перебуванням оригіналу розписки від 24 грудня 2009 року у ОСОБА_1 Більше того, у розписці від 15 червня 2013 року не зазначено, що остання вважається договором новації, а лише констатує факт отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів з певною відсотковою ставкою зі строком повернення до 15 червня 2014 року.

Враховуючи вищенаведене, суд не знаходить підстав для визнання договору позики від 15 червня 2013 року недійсним.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченнями збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення

Таким чином, факт порушення ОСОБА_2 своїх зобов'язань, внаслідок не повернення грошових коштів за договором позики від 15 червня 2013 року, є беззаперечним та доведеним.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому стягнення 3 процентів річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України не є неустойкою, адже є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України фактично 3 процентів річних є пенею, яка може застосовуватись в разі прострочення грошового зобов'язання, якщо в його умовах не був передбачений такий вид санкції за його порушення.

Як роз`яснено в п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем розраховано 1341,14 євро 3% річних, де сума боргу - 32700 євро, кількість днів користування грошовими коштами 499 днів (32700 х 3%/ 365 х 499), що цілком відповідає встановленим вимогам законодавства.

Оскільки, відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання передбачені договором позики, в добровільному порядку відмовляється сплатити заборгованість, тому суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 34041 євро 14 центів.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в сумі 6090 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 527, 530, 604, 612, 625, 1046, 1047, 1053 ЦК України, ст.ст. 10,11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 34041 євро 14 центів заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6090 грн. судового збору

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його оголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О. Яровенко