Справа №487/3756/14-ц 11.05.2016 11.05.2016 11.05.2016
Провадження №22-ц/784/22/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/3756/14-ц
Провадження № 22-ц/784/22/16
Категорія: 27 Головуючий у 1-й інстанції: Боброва І.В.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Гордійчук С.С.,

за участю: представника ПАТ «Дельта Банк» - Коваленко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПАТ «Дельта Банк»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року у справі за його позовом до ОСОБА_3, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність ПАТ «Дельта Банк», припинення права власності ОСОБА_3 на предмет іпотеки, витребування правоустановчих документів та виселення,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність Банку, припинення права власності ОСОБА_3 на предмет іпотеки, витребування правоустановчих документів та виселення.

Банк зазначав, що 21 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 570-Ф, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 20 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50% річних та строком дії до 20 листопада 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 21 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачкою було укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить останній на праві власності.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого Банк набув право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Мотивуючи свої вимоги Банк зазначав, що ОСОБА_3 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів. Внаслідок цього станом на 21 лютого 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 31455, 67 доларів США, що еквівалентно 278005 грн. 21 коп., із якої: заборгованість за основним кредитом - 17063, 31 доларів США; заборгованість за відсотками - 14392, 36 доларів США.

Посилаючись на викладене, Банк просив, а саме: в рахунок дострокового погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором у 31455, 67 доларів США, що еквівалентно 278005 грн. 21 коп., звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, шляхом передачі цього майна у його власність; визнати за ним право власності на дану квартиру; припинити право власності відповідачки на це майно; виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_3 та усіх інших мешканців, які проживають та зареєстровані в указаній квартирі; зобов'язати відповідачку передати йому правоустановлюючи документи на вказану квартиру та технічний паспорт; стягнути на його користь з відповідачки судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року в позові Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що Банком доведено обставини щодо порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору та наявності заборгованості, розмір якої останньою не спростовано. Проте, на думку суду, позов Банку не підлягає задоволенню у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року (далі - Закон), оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, придбана відповідачкою за споживчим кредитом, наданим Банком і іноземній валюті і використовується останньою як місце постійного проживання, у її власності іншого нерухомого майна не має.

З таким висновком суду в повній мірі не можна погодитись із таких підстав.

Згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 27 травня 2015 року (справа №6-57цс15, № 6-58цс15), від 01 липня 2015 року (справа № 6-345цс 15, № 781цс15) від 30 вересня 2015 року (справа №6-1825цс15) поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Із урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено договір № №570 - Ф про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого остання як позичальник отримала кредит в розмірі 20000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50% річних, на строк до 20 листопада 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 21 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 в нотаріальному порядку посвідчено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності.

08 грудня 2011 року між ПАТ "УКРСИББАНК" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Згідно п. 1.1 цього договору термін «права вимоги за кредитами» означає всі права вимоги продавця в якості кредитора по відношенню до позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення (а.с.234). Згідно витягу з додатку № 1 до договору від 08 грудня 2011 року до Банку перейшло право вимоги за кредитним договором № 570-Ф від 21 листопада 2005, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3, з загальним розміром грошового зобов'язання у валюті кредиту у розмірі 20000 доларів та фактичним розміром невиконаного грошового зобов'язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 08 грудня 2011року у розмірі 198415 грн. 66 коп., а також зобовязання за договором іпотеки (а.с.214).

Як вбачається з виписки з Державного реєстру іпотек до нього було внесено зміни та зазначено, що іпотекодержателем за договором іпотеки на спірну квартиру є ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі - продажу вимоги між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року (а.с.149).

Таким чином, ПАТ "Дельта Банк" має право вимоги за договором № 570-Ф від 21 листопада 2005 року та договором іпотеки від 21 листопада 2005 року, укладеними між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3

Судом встановлено, що згідно виписки по кредитному договору, розрахунку Банку станом на 21 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором становила 31455, 67 доларів США, що еквівалентно 278005 грн. 21 коп., із якої: заборгованість за основним кредитом - 17063, 31 доларів США, що еквівалентно 150805 грн. 54 коп.; заборгованість за відсотками - 14392, 36 доларів США, що еквівалентно 127199 грн. 68 коп.(а.с. 32, 35-42).

Розмір нарахованої Банком заборгованості відповідач не оспорювала, із заявою про застосування позовної давності не зверталась.

За змістом частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов основного зобов'язання передбачено розділом четвертим іпотечного договору.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У підпунктах 2.1.1, 2.1.2 п.2 договору іпотеки сторони визначили, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом; у разі прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.

Згідно п.п. 5.1, 5.2 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п.4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться в п.5.1, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення свої вимог.

28 січня 2014 року Банк направив ОСОБА_3 повідомлення про необхідність погашення заборгованості у тридцяти денний строк в повному обсязі заборгованості за кредитним договором, попередивши її про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки та звільнення в добровільному порядку житлового приміщення, яке є предметом іпотеки (а.с.46-47). Доказів щодо виконання цієї вимоги ОСОБА_3 не надала.

Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Із матеріалів справи видно, що на підставі постанови Правління НБУ від 02 березня 2015р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 51 від 02.03.2015р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк»». Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в банку було призначено ОСОБА_5 (а.с. 176).

Проте відповідно до положень цивільно - процесуального права позивачем залишається саме Банк, в якому введена тимчасова адміністрація, але представляє його інтереси Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень.

Згідно ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України "Про іпотеку"; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 17 листопада 2014 року ОСОБА_3 є власником однієї квартири - АДРЕСА_1 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 43,9 кв.м., у якій вона зареєстрована з 20.02.2007 року. Відомості про наявність у відповідачки іншого житла у матеріалах справи відсутні.

Станом на 28 жовтня 2015 року ринкова вартість зазначеної квартири відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності становила 681 592 грн. (а.с. 284-295).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №145 від 28 березня 2016 року ринкова вартість квартири станом на 16 березня 2016 року складає 1 062 786 грн., що відповідно до курсу валют, встановленого Національним Банком України еквівалентно 39 530,20 дол. США (а.с. 318 - 325).

Наведені обставити свідчать, що Банк довів належними доказами факт укладання між сторонами кредитного договору та договору іпотеки, який передбачає його право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього, та наявність у відповідачки заборгованості за кредитним договором станом на 21 лютого 2014 року у сумі 31455,67 доларів США, що еквівалентно 278005 грн. 21 коп.

У зв'язку з чим вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому у власність предмета іпотеки за початковою ціною у 1 062 786 грн., визнання за Банком права власності на предмет іпотеки, припинення права власності ОСОБА_3 на це майно підлягає задоволенню.

Разом з тим, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон, згідно з яким протягом їх дії не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Із врахуванням наведених обставин та положень Закону виконання рішення суду в частині зазначених вимог підлягає відстроченню на час дії Закону.

Згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2947цс15) та від 10 лютого 2016 року (справа № 6-2830цс15), зазначено, що за змістом ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Але як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 109 та ст. 132-2 ЖК Української РСР.

Як видно із умов п. 1.1 договору іпотеки ОСОБА_3 передала в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка придбана нею за гроші, надані їй згідно кредитного договору №570 - Ф УКІБ «УкрСиббанк». Вказане жиле приміщення належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 листопада 2005 року (а.с. 23).

Згідно відомостей паспорту, виданого ОСОБА_3 13 квітня 1997 року Жовтневим РВ УМВС України в Миколаївській області, вона з 20 лютого 2007 року зареєстрована у вказані квартирі (а.с. 138-139).

На а.с. 131 наявна копія свідоцтва про народження ОСОБА_6, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю якого записана відповідачка.

Згідно ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Виходячи з положень частин другої та четвертої ст.109 ЖК Української РСР ОСОБА_3 підлягає виселенню із неповнолітнім сином ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Але таке виселення є підставою для надання відповідачці жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132 цього Кодексу.

Враховуючи, що вимоги Банку про виселення відповідачки із вказаної квартири підлягають вирішенню одночасно із зверненням стягнення на це майно, то колегія приходить до висновку, що відповідно до Закону виконання рішення в цій частині теж підлягає відстроченню на час дії цього Закону.

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги Банку про витребування у відповідачки технічного паспорту та правовстановлюючих документів (або їх дублікатів) на квартиру, оскільки після реєстрації свого права власності на це нерухоме майно на підставі рішення суду Банк в праві отримати відповідні право установлюючи документи. Тому колегія не вбачає в даному випадку порушення прав Банку.

Також слід відмовити у задоволенні вимог Банку про зняття ОСОБА_3 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 оскільки, Банк не зазначив в позовній заяві і не просив залучити під час розгляду справи відповідний відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного управління МВС України, що само по собі уже унеможливлює задоволення позову в цій частині.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь Банку із ОСОБА_3 підлягає стягненню 7610 грн. 74 коп. витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність ПАТ «Дельта Банк», припинення права власності ОСОБА_3 на предмет іпотеки, витребування правоустановчих документів та виселення задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №570 - Ф від 21 листопада 2005 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_3, розмір якої станом на 21 лютого 2014 року становить 31455 (тридцять одна тисяча п'ятдесят п'ять) доларів США 67 центів, що еквівалентно 278005 (двісті сімдесят вісім тисяч п'ять) грн. 21 коп., у тому числі заборгованість: за основним кредитом - 17063,31 доларів США, що еквівалентно 150805 грн. 54 коп.; за відсотками - 14392, 36 доларів США, що еквівалентно 127199 грн.68 коп., звернути стягнення на підставі договору іпотеки від 21 листопада 2005 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_3, на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,7 кв.м, житловою площею 43,9 кв.м, ринковою вартістю 1 062 786 грн. шляхом передачі права власності на квартиру АДРЕСА_1, ПАТ «Дельта Банк» як іпотекодержателю на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк».

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 із неповнолітнім сином ОСОБА_6, народженим ІНФОРМАЦІЯ_1, із квартири АДРЕСА_1.

Відстрочити виконання рішення в частині передачі права власності на зазначену квартиру, припинення права власності на квартиру та виселення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

В задоволенні вимог ПАТ «Дельта Банк» щодо витребування технічного паспорту, правоустановлюючих документів на квартиру та зняття ОСОБА_3 з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Дельта Банк" 7610 (сім тисяч десять) грн. 74 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: К.О. Буренкова

Судді Т.В. Крамаренко

Т.З. Кутова