Провадження №2/761/116/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 січня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Голопич Н.Р., Козак Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України», треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом відповідно до якого просить суд визнати наказ державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 06.05.2015 р. № 154-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» незаконним; визнати наказ державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 288-к 3-1 від 14.09.2015 р. «Про припинення трудового договору незаконним; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерним мереж інженерної служби державного підприємства «Адміністрація морських портів України»; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді; визнати недійсним запис № 36 у трудовій книжці позивача про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку зі скороченням штату; стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. та покласти обов»язок на голову державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_2 відшкодувати державному підприємству шкоду, заподіяну оплатою вимушеного прогулу ОСОБА_1 у зв»язку з незаконним звільненням. Свої вимоги мотивує тим, що позивач працював у відповідача на посаді заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерним мереж інженерної служби та звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату наказом № 288-к 3-1 від 14.09.2015 р. Скорочення штату відбулось відповідно до наказу підприємства № 145-к від 06.05.2015 р. Таке звільнення є незаконним, оскільки сам наказ про скорочення штату було прийнято в порушення вимог чинного законодавства, а крім того, відповідачем не було дотримано положень ст. 49-2 КЗпП України та звільнено ОСОБА_1 всупереч наявності відмови профспілкового органу на його звільнення. На підприємстві були вакантні посади, які не пропонувались позивачеві, хоча відповідали його кваліфікації та стажу роботи - посада начальника відділу флоту технічної служби, що її введено на підприємстві, та посада фахівця ВЕтаВБ (фахівець внутрішньої економічної та внутрішньої безпеки) і посада 1-го заступника Голови ДП «АМПУ». Такими діями відповідача під час звільнення, яке не відповідає вимогам чинного законодавства спричинили моральну шкоду позивачу. Незаконне звільнення призвело до того, що позивач втратив нормальні життєві зв»язки, родина залишилась без засобів до існування . Більш того, ОСОБА_1 має низку хвороб, які вимагають лікування дорогими засобами, чого позивач був позбавлений відповідачем у зв»язку зі звільненням. За таких обставин представник ОСОБА_1 і звернувся до суду за захистом прав останнього.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Надав розрахунок, відповідно до якого на користь ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку у розмірі 94 239,00 грн. у зв»язку із незаконним звільненням.

Представник відповідачів заперечував щодо задоволення позову. Зазначив, що прийняття рішення державним підприємством цілком відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки суб»єкт господарювання самостійно може прийняти таке рішення. Крім того, профспілковий орган, який не надав згоду на звільнення позивача не укладав колективний договір з відповідачем, а отже відповідно до вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у підприємства був відсутній обов»язок звертатися до ППО ДП «АМПУ». Проте, профспілці було направлено подання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаної посади. Профспілкова організація відмовила у наданні згоди на звільнення позивача, яку не можливо вважати обґрунтованою зважаючи на те, що основним аргументом її було відсутність техніко-економічного обґрунтування необхідності внесення змін у штатний розпис. ОСОБА_1 в строк, передбачений чинним законодавством, було попереджено про майбутнє звільнення та запропоновано всі вакантні посади, які позивач міг би обіймати зважаючи на освіту і кваліфікацію. Посади зазначені представником ОСОБА_1 позивач не міг займати за відсутності досвіду та необхідної освіти.

Представник Міністерство інфраструктури України просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1

Первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Державна служба України з питань праці неодноразово повідомлялись про розгляд справи, проте не направили свого представника у судове засідання.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений відповідачем з посади заступника начальника відділу капітального будівництва та експлуатації енергетичного господарства та інженерним мереж інженерної служби державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 1 ст. 140 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату, про що свідчить наказ № 288-к від 14.09.2015 р.

06.05.2015 р. ДП «Адміністрація морських портів України» прийняло наказ № 145-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ» відповідно до якого посаду, яку обіймав позивач було виключено з штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ».

18.05.2015 р. ОСОБА_1 було ознайомлено з вищезазначеним наказом та попереджено про наступне вивільнення.

Дані обставини не заперечувались представниками сторін у судовому засіданні.

За приписами п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Представник позивача просить визнати незаконними накази № 145-к від 06.05.2015 р. та № 288-к від 14.09.2015 р. у зв»язку із їх невідповідністю вимогам чинного законодавства.

В преамбулі наказу № 145-к від 06.05.2015 р. зазначено, що останній прийнято на виконання листа Міністерства інфраструктури України від 05.05.2015 р. № 11/542-15 з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та відповідно до Статуту державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24.03.2014 р. № 149.

Положеннями ст. 64 ГК України, якими передбачено, що підприємства самостійно визначають свою організаційну структуру, встановлюють чисельність працівників і штатний розпис.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач вийшов за межі своєї компетенції та не виконав вимоги чинного трудового законодавства.

Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується представником позивача, на виконання приписів КЗпП України, а саме положень ст. 43 КЗпП України відповідач звернувся до первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з поданням щодо розгляду питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно до ст.. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 01 квітня 20155 року у справі № 6-40цс15 зазначили, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що від запропонованих посад, на виконання положень ст. 49-2 КЗпП України позивач відмовився, оскільки останні не відповідали його досвіду та освіті.

Натомість повідомив про те, що на підприємстві були вакантні посади начальника відділу флоту технічної служби та фахівця економічної та внутрішньої безпеки, першого заступника Голови ДП «АМПУ» на яку за всіма необхідними критеріями міг обійняти позивач.

Слід зазначити, що посада першого заступника Голови ДП відповідно до п. 2.1. посадової інструкції першого заступника Голови, затвердженої наказом ДП «АМПУ» 24.04.2014 р. № 140-П на таку посаду призначається особа, яка має відповідну фахову освіту та досвід роботи на вищих керівних посадах в галузі морського та річкового транспорту не менш ніж п»ять років.

Такого досвіду роботи, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не мав.

З іншого боку інша вакантна посада у підприємстві передбачає наявність у особи, що претендує на неї, вищої економічної освіти, яку, що підтверджується матеріалами справи, позивач має.

З іншого боку посадові інструкції вимагають від начальника відділу флоту технічної служби та фахівця внутрішньої економічної та внутрішньої безпеки здійснення обов»язків, які крім наявності вищої освіти вимагають відповідного досвіду роботи за фахом в галузі з організації та експлуатації флоту та представником ОСОБА_1 е було доведено в судовому засіданні, що досвід позивача відповідає таким критеріям.

Приписами ст. 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-7, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як свідчать матеріали справи, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України» 04.08.2015 р., розглянувши подання відповідача щодо розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади прийняла рішення не надавати згоду на звільнення позивача.

Верховний Суд України в своїй постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-703цс15 зазначив, що відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Суд, розглядаючи трудовий спір повинен з»ясувати, чи містить рішення профспілкового органу власне обґрунтування такої відмови. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1,213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фатами».

Як вбачається з рішення третьої особи, ППО ДП «АМПУ» не надає згоди на звільнення у зв»язку з тим, що відповідач не підготував обґрунтування необхідності внесення змін до штатного розпису та не погодило дане питання з профспілковим комітетом.

Зважаючи на те, рішення про внесення таких змін відбулось в межах компетенції ДП «АМПУ» з урахуванням положень чинного законодавства, дотриманням вимог ст. ст. 43, 49-2 КЗпП України, суд приходить до висновку щодо недостатньої обґрунтованості висновку профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача.

За таких обставин, суд погоджується з доводами представника відповідача, що права ОСОБА_1 порушено не було.

З огляду на викладене підстав для визнання наказів незаконними, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

В свою чергу згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які б свідчили по порушення прав позивача з боку установи підстави для стягнення немайнової шкоди.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 40,43,235 КЗпП України,Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя