Справа № 370/186/16-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/5090/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 26 31.10.2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, який мотивував наступним:

11 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 16000 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Станом на 30 листопада 2015 року загальна сума заборгованості становила 67174 грн. 66 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 16147 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 44752 грн. 68 коп., заборгованість за пенею та комісією - 2600 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 3174 грн.98 коп. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути із ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 67174 грн. 66 коп. та судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року позовні вимоги банку були задоволені частково, з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК» стягнуто 34894 грн. 00 коп. заборгованості за кредитним договором та 1378 грн. 00 коп. судового збору.

На вказане рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не погоджується з рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог та просить ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні штрафів та зменшено розмір заборгованості за процентами за користування кредитом. Вказує, що пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного:

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Положеннями ст. 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на наступні питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В той же час значеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої вимоги обґрунтовує укладеним між ним та відповідачем 11.07.2013 року у виді анкети-заяви кредитним договором. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу видається кредитна карта з кредитним лімітом 16 000,00 грн., за користування яким банком нараховується 30 % річних на суму залишку заборгованості. Також банк нараховує відповідачу комісії, а також штраф та пеню у разі несвоєчасного повернення кредиту. При цьому банк посилався на те, що підстави для здійснення таких нарахувань передбачені «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті банку, вимоги яких відповідач зобов'язався виконувати при підписанні відповідної анкети-заяви. Суд першої інстанції прийняв доводи банку та прийшов до висновку про доведеність факту надання кредиту та правомірність нарахування на нього відсотків, комісій та пені. В той же час з наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2013 року відповідачем було підписано лише відповідну заяву позичальника. Будь-які підписи відповідача на «Умовах та правилах надання банківських послуг», «Правилах користування платіжною карткою» та «Тарифах Банку», як і на наданій банком довідці про умови кредитування відсутні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, представлені банківською установою умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови/правила/тарифи не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи розумів позичальник при підписанні відповідної заяви позичальника, що умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви позичальника саме заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісій та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались. Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», на які посилався позивач, не містять підпису позичальника, такі умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Не містить домовленості сторін щодо встановлення розміру кредиту, терміну його повернення, розміру та підстав для нарахування відсотків, комісій, штрафу та пені й представлена до суду анкета-заява позичальника від 11.07.2013 року. За таких умов колегія суддів вважає, що при укладенні договору шляхом підписання відповідачем вищевказаної анкети-заяви його сторонами не були погоджені такі умови договору як розмір кредиту, термін його повернення, підстави та умови нарахування відсотків, сплати комісій, штрафу та пені.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем взагалі не було доведено й самого факту надання банком відповідачу кредитних коштів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Жодний з представлених до суду доказів не містить ні підтвердження факту надання кредитних коштів відповідачу (у готівковій або безготівковій формі), ні факту видачі відповідачу відповідного платіжно-кредитного інструменту (платіжної карти), як про те стверджував позивач. В представленій до суду анкеті-заяві відповідача відповідні графи щодо клопотання про оформлення платіжної карти взагалі не заповнені. Не надав до суду банк й жодного доказу на підтвердження самого факту отримання позичальником такої карти. За таких умов його посилання на видачу відповідачу платіжної карти, за допомогою якої та отримала кредитні кошти, залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом. В той же час суд першої інстанції на вказані обставини увагу не звернув, що потягло за собою безпідставне задоволення частини позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 19 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк