БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1100/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2016 р. Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді Затєєвої С.Д.

при секретарі Шумяк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Борзна цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором в сумі 123325,35 дол. США, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 13 червня 2008 року між ЗАТ ОСОБА_1 «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та першим відповідачем по справі було укладено кредитний договір SUC0GK, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано кредит в сумі 33921,00 дол. США на придбання нерухомості зі сплатою відсотків 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 13 червня 2028 року. З метою забезпечення виконання зобовязання позичальником за цим договором 13.06.2008 року було укладено між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, другим відповідачем по справі, договір поруки, відповідно до якого останній взяв на себе зобовязання відповідати перед кредитором за виконання зобовязання за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник. Позивачем умови договору виконані. ОСОБА_2 умови договору виконує неналежним чином, у звязку з чим і викникла заборгованість в розмірі 123325,35 дол. США, яку і просять стягнути в солідарному порядку з відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Після уточнення своїх позовних вимог просять суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість, яка мається за вищезазначеним кредитним договором станом на 21 грудня 2015 року в сумі 123151,35 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 2898982,89 грн..

Ухвалою Борзнянського районного суду від 28 січня 2016 року провадження у справі в частині стягнення заборгованості за даним кредитним договором з ОСОБА_2 по тілу кредита в сумі 26037,74 дол. США, по відсотках 963,81 дол. США, по пені - 26,31 дол. США та комісійних на суму 187,19 дол. США., закрито, оскільки мається рішення Зарічного районного суду м.Суми від 03.11.2010 року, яке постановлене між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала і пояснила, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав першому відповідачу по справі кредит на придбання нерухомості в сумі 33921,00 дол. США зі сплатою відсотків в розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 13 червня 2028 року. До кредитного договору було додано графік щомісячних платежів, відповідно до якого щомісячний платіж складав 462,98 дол. США. Позивачем умови договору виконані в повному обсязі, а перший відповідач їх не виконує, не проводить щомісячних платежів, останній платіж частково було вчинено в червні 2013 року. У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих зобовязань по кредитному договору виникла заборгованість, яка складається з заборгованості, зазначеній у позовній заяві, яку і просять стягнути з відповідачів солідарно, оскільки другий відповідач по справі: ОСОБА_3, відповідно до договору поруки взяв на себе зобовязання відповідати перед кредитором за виконання зобовязання за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник.

Щодо наявності рішення Зарічного районного суду м.Суми від 03 листопада 2010 року, то не заперечує, що дане рішення є чинним, але позовні вимоги банком тоді були заявлені щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 29175,73 дол. США. Питання про стягнення заборгованості не ставилося. Оскільки після постановлення рішення заборгованість по кредитному договору не погашена, то вважає, що є всі підстави для задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Не заперечує, що дійсно на придбання житла нею 13 червня 2008 року було укладено з позивачем кредитний договір, відповідно до якого їй було надано кредит у розмірі 33921,00 дол. США. Відповідно до умов кредитного договору вона повинна була вносити банку шомісячний платіж в сумі 462,98 дол. США. Але оскільки вона втратила роботу, сама виховує малолітню дитину, то не мала можливості сплачувати визначений договором платіж. У звязку з тим, що малася заборгованість, банк у 2009 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та просив звернути стягнення на предмет іпотеки: придбану нею квартиру. Рішенням суду позовні вимоги було задоволено, стягнуто з неї заборгованість по кредиту в сумі 230780 грн. 02 коп. та звернуто стягнення на предмет іпотеки і виселено її з квартири. Вважає, що оскільки вже мається рішення суду про стягнення заборгованості по даному кредитному договору, то підстав для задоволення позову немає. Одночасно, просить суд у разі задоволення позову зменшити суму пені, яка майже в два рази перевищує суму заборгованості, виходячи з її скрутного матеріального стяновища, оскільки вона і на даний час не має роботи, виховує малолітню дитину сама.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлений позивачем позов не визнав і зазначив, що оскільки ОСОБА_2 порушувала взяті по кредитному договору зобовязання, то 10 квітня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Зарічного районного суду м.Суми з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та одночасно просив звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду позовні вимоги банку було задоволено і стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 230780,02 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1. З цих підстав вважає, що, предявивши до суду позов про повне дострокове погашення заборгованості, банк змінив строк виконання зобовязання, а тому строк позовної давності, який встановлений п.12 договору поруки необхідно рахувати з 10 квітня 2009 року. З цих підстав вважає, що строк дії договору поруки припинився 10 квітня 2014 року, а тому в задоволенні позову до ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Заслухавши представника позивача, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_4, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 13 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та Першим відповідачем по справі було укладено кредитний договір SUC0GK, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 33921,00 дол. США зі сплатою відсотків 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення до 13 червня 2028 року. Відповідно до п.8.1 кредитного договору погашення заборгованості по кредиту здійснюється щомісячно, щомісячний платіж складає 462,98 дол. США. При порушенні позичальником взятих зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми просрочення заборгованості по кредиту за кожний день просрочення (п.п.5.1., 8.4. кредитного договору). Відповідно до п.5.1. - пеня сплачується в гривневому еквіваленті. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань позичальник зобовязаний сплатити штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Кредитним договором встановлено строк позовної давності пять років (п.5.5. кредитного договору).

У забезпечення виконання зобовязань боржником за цим кредитним договором 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, другим відповідачем по справі, було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Також, забезпеченням виконання позичальником зобоязань за даним договором виступає іпотека однокімнатної квартири, яка розташована в АДРЕСА_2. (п.8.3 кредитного договору).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно за нормою ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Як встановлено в судовому засіданні позивачем кошти на придбання нерухомості, відповідно до умов договору, позичальнику надані. Отже, банк умови договору виконав. Зазначене не заперечується і ОСОБА_2 в судовому засіданні.

ОСОБА_2 взяті відповідно до кредитного договору зобовязання виконувала неналежним чином, що і дало право Банку, відповідно до ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України, 10 квітня 2009 року звернутися до суду з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту. Зарічним районним судом м.Суми 03 листопада 2010 року по даній справі було постановлено рішення, відповідно до якого позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 було задоволено в повному обсязі і стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 230780 грн. 02 коп., а також звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_3. Дане рішення є чинним на даний час. Як вбачається з рішення суду заборгованість за кредитним договором складалася з наступного: заборгованість за кредитом в сумі 27998,45 дол. США; за просроченими відсотками - 963,81 дол. США; за пенею 26,31 дол. США, а також по комісії 187,19 дол. США.

Отже, суд вважає, що банк, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у квітні 2009 року, змінив строк виконання основного зобовязання.

Відповідно до п.4 договору поруки від 13 червня 2008 року - у випадку невиконання боржником будь-якого зобовязання, передбаченого кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Як вбачається з договору поруки, який укладений між позивачем і другим відповідачем по справі: ОСОБА_3, цим договором не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки відповідно до п.11 договору поруки встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що, предявивши позов про дострокове повернення кредиту у квітні 2009 року, банк змінив строк виконання основного зобовязання, а тому зобовязаний був предявити позов до поручителя протягом шести місяців з дня предявлення позову до суду. Це випливає із правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові по справі №6-190цс14 від 21 січня 2015 року. Враховуючи вищевикладене, суд згоджується з доводами представника відповідача, що на час звернення до суду 27 жовтня 2015 року з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором договір поруки є припиненим, а тому позовні вимоги позивача до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_2, то суд приходить до слідуючого висновку.

Як встановлено в судовому засіданні рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 03 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 29175,73 дол. США, що було еквівалентно 230780 грн. 02 коп.. Рішення суду є чинним.

Але при цьому суд не може згодитися з доводами відповідачки ОСОБА_2 про те, що оскільки вже мається рішення суду про стягнення заборгованості по даному кредитному договору, то у задоволенні позову необхідно відмовити, зі слідуючих підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не погасило наявну заборгованість за кредитним договором, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Дана правова позиція Верховним Судом України викладена у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-120цс15.

Отже, наявність рішення Зарічного райсуду м.Суми про стягнення заборгованості за даним кредитним договором, яке не виконане і на даний час, не є підставою для відмови від позову, а тому позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме підлягають стягненню просрочена заборгованість за процентами, просрочена заборгованість по комісії, пені за несвоєчасність виконання зобовязань, які нараховані за даним кредитним договором після постановлення рішення Зарічним районним судом м.Суми.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на користь позивача з ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за процентами в сумі 20995,15 дол. США, просрочена заборгованість за комісією в сумі 5676,70 дол. США та розмір пені: 54066,93 дол. США.

Щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, то суд вважає, що її розмір підлягає зменшенню, виходячи з наступного.

За приписами ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549); якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст.551); розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.551). Неустойка є засобом забезпечення зобовязання та засобом цивільно-правової відповідальності за його порушення, відповідно до своєї правової природи вона не може бути як засіб збагачення.

Як вбачається з кредитного договору при порушенні позичальником взятих зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми просрочення заборгованості по кредиту за кожний день просрочення (п.п.5.1., 8.4. кредитного договору). Відповідно до п.5.1. - пеня сплачується в гривневому еквіваленті. Строк позовної давності про стягнення пені встановлено в пять років.

Виходячи з розрахунку, що наданий позивачем суду, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 54066,93 дол. США., що більше ніж у два рази перевищує суму заборгованості, яка підлягає стягненню, тому, керуючись п.6 ч.1 ст.3 ЦК України та виходячи з принципів розумності і справедливості, співмірності з характером порушення зобовязань боржником і розміром збитків, а також враховуючи матеріальний стан позивачки, яка є одинокою матірю, виховує сама малолітнього сина, не працюючою, знаходиться на обліку в центрі зайнятості, суд вважає, що розмір пені слід визначити у розмірі, що дорівнює розміру стягнення за даним позовом, тобто у розмірі 26671,85 дол. США, який буде достатнім для ефективного захисту майнових прав кредитора, для запобігання їх порушенню з боку боржника та для впливу на останнього. Крім того, суд вважає, що сума пені підлягає стягненню в гривневому еквіваленті і складатиме відповідно 627855,35 грн., виходячи з офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 21 грудня 2015 року.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитом, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Зазначене випливає з правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі №6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки судом стягується розмір пені, то у стягненні розміру штрафу ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 60, 212 215 ЦПК України, ст.ст.509, 526, 530, 610, 611, 626, 1046 1050, 1054 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 20995,15 дол. США, що складає в гривневому еквіваленті 494225,83 грн.; заборгованість по пені в сумі 627855,35 грн. та заборгованість по комісії в сумі 5676,70 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 133629,52 грн..

Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 «Приватбанк» у стягненні заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 18837,59 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області через Борзнянський районний суд напротязі 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Борзнянського районного суду С.Д.Затєєва