АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Кулянда М.І.

секретаря Герман Я.Ф.

з участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Ганна Ярославівна про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 5 липня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_2, ОСОБА_4 у травні 2016 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Вказували, що ОСОБА_2, потребує сторонньої допомоги у зв»язку із віком і захворюванням на гіпертонію.

ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я. 4 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №73.

ОСОБА_2 вважаючи, що вчиняє договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_1 надаватиме утримання та допомогу, уклала правочин під впливом помилки, яка полягає у неправильному розумінні

№22ц-1139 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Пилип»юк І.В.

Категорія: 19/21 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

істотних обставин.

Також ОСОБА_2, перебуваючи у скрутному матеріальному та психологічному становищі, вчинила правочин під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, була введена ОСОБА_1 в оману щодо правової природи договору.

Посилалися на право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, що належали колгоспному двору.

Зазначали про здійснення ОСОБА_2 відчуження ? частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4

Просили визнати договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дарування житлового будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я. 4 лютого 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №73 недійсним.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я. ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 червня 2016 року.

Вижницьким районним судом Чернівецької області ухвалою від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я. про визнання договору недійсним залишено без розгляду.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 5 липня 2016 року у позові відмовлено.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 5 липня 2016 року скасувати та увалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції послався на положення ч.1 ст.229, ч.1 ст.230, ч.1 ст.233 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено, що на момент укладення спірного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину, вчинення правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, наявність в діях ОСОБА_1 умислу на введення ОСОБА_2 в обману.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна повністю.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 5 липня 2016 року не відповідає.

Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я. 4 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №73.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. п.5 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після

виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з

правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

За змістом правового висновку Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

ОСОБА_2, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися вимоги, зазначала що укладаючи оспорюваний договір, вважала, що ОСОБА_1 буде надаватися догляд та матеріальна допомога.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції залишив поза увагою доводи ОСОБА_2 щодо відсутності в неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 житлового будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, оскільки вона є особою похилого віку, іншого житла не має, після укладення правочину продовжує проживати у житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, сплачує за житлово-комунальні послуги, укладаючи оспорюваний договір, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення.

Встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.9).

Відповідно довідки управління Пенсійного фонду України у Вижницькому районі Чернівецької області від 5 лютого 2016 року №129048 ОСОБА_2 перебуває на обліку (а.с.13).

Згідно посвідчення ОСОБА_2, виданого управлінням Пенсійного фонду України у Вижницькому районі Чернівецької області 24 грудня 2003 року серія НОМЕР_1, ОСОБА_2 призначено пенсію 24 грудня 2003 року (а.с.10).

На підставі довідки Вижницької амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 8 лютого 2016 року №20 ОСОБА_2 знаходиться на «Д» обліку з діагнозом ГХ П гіпертензивне серце, ІХС, дифузний кардіосклероз, СНдД ФК П (а.с.11).

З приєднаної до матеріалів справи погосподарської книги Черешенської сільської ради Вижницького району Чернівецької області вбачається, що ОСОБА_2 проживає у домогосподарстві, розташованому по АДРЕСА_1, сама (а.с.21-32).

Також встановлено, що ОСОБА_2 здійснює оплату комунальних платежів (а.с.145-159).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 подарувала житловий будинок будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, після чого надавала допомогу ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 житловий будинок з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, очікуючи отримання допомоги від ОСОБА_1, проживаючи у даному жилому приміщенні після укладення оспорюваного правочину.

Отже, похилий вік ОСОБА_2 та потреба у у зв»язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного та продовження ОСОБА_2 проживати в житловому будинку з належними до нього господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вважала такий правочин договором довічного утримання що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_2

Згідно з п.9 вказаного договору сторони стверджують, що розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що обумовлені ним не носять характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Крім того, відповідно до п.17 правочину нотаріусом роз'яснено положення статей 182,201,214, 225, 230, 233, 234, 235, 236, 717, 721,722, 727, 728 ЦК України.

Відповіно правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_2 іншого житла спростовується актом обстеження матеріально побутових умов сім"ї виконавчого комітету Черешенської сільської ради Вижницького району Чернівецької області від 28 січня 2016 року №181, відповідно якого у господарстві, розташованому по АДРЕСА_1 знаходиться будівля 1918 року побудови, яка не придатна для проживання (а.с. 18-19).

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Положеннями ч. 1ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому ч.2 ст.328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом п.2 договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Г.Я. 4 лютого 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №73, майно належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Черешенської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 17 грудня 2007 року.

Таким чином посилання на право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, що належали колгоспному двору, фактично зводяться до оспорення свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Черешенської сільської ради Вижницького району Чернівецької області 17 грудня 2007 року.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим ОСОБА_2 вимог щодо оспорення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1, не заявлялось.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 щодо спливу позовної давності.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

ОСОБА_2, звертаючись до суду, вказувала на те, що довідалася про вчинення договору дарування у квітні 2014 року.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів

недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а

відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня,

коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого

права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з

цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням

правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Згідно із ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить інших доводів.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 5 липня 2016 рокускасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Ганна Ярославівна про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Оградюк Ганною Ярославівною 4 лютого 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №73 недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис/Половінкіна Н.Ю./

Судді- /Винту Ю.М., Кулянда М.І./

З оригіналом згідно: