Справа № 703/3495/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

при секретарі Бондаренко А.І.

з участю представників сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі справу за позовом військової частини НОМЕР_1 м. Сміли до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної під час виконання трудових обов`язків, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальних збитків,

встановив:

ОСОБА_3 з 3 січня 2006 року був працівником військової частини НОМЕР_1 , з 30 листопада 2013 року працював водієм автотранспортних засобів. 4 березня 2015 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи.

24 червня 2015 року в/ч НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 13174 грн. 60 коп. збитків на підставі договору про повну матеріальну відповідальність від 5 грудня 2013 року.

Під час розгляду справи позивач зменшив розмір вимог до 5443 грн. 32 коп., оскільки розмір недостачі підзвітних ОСОБА_3 товарно-матеріальних цінностей становив 10161 грн. 75 коп., з яких працівник добровільно відшкодував 4718 грн. 43 коп.

3 грудня 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов про стягнення з військової частини 4718 грн. 43 коп., безпідставно утриманих з його заробітної плати.

В судовому засіданні сторони свої позовні вимоги підтримали повністю, в заявлених до них вимогах просили відмовити.

Представник в/ч НОМЕР_1 пояснив суду, що ОСОБА_3 працював у військовій частині за трудовим договором. За договором по повну матеріальну відповідальність № 107 від 5 грудня 2013 року він ніс відповідальність за комплектність 16 автомобілів, які зберігались у боксах, опечатаних печаткою ОСОБА_3 13 січня 2014 року було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей, підзвітних ОСОБА_3 , на суму 40647 грн. На підставі наказу командира військової частини № 100 від 8 квітня 2014 року з квітня 2014 року з ОСОБА_3 відраховувались 10161 грн. 75 коп. на погашення вартості зниклого майна. Про ці відрахування працівнику було повідомлено усно, кожного разу розмір відрахувань зазначався в документах про отримання заробітної плати. Тому до вимог ОСОБА_3 належить застосувати позовну давність.

ОСОБА_3 пояснив суду, що автомобілі, за розкомплектування яких його притягують до матеріальної відповідальності, були на тривалому зберіганні в в/ч НОМЕР_1 з 1980-х років. Запасні частини та інструменти, відсутність яких була виявлена в січні 2014 року, давно списані, карток некомплекту не було; недостачі взагалі не існувало. Вважає, що підстави для притягнення його до матеріальної відповідальності відсутні. З результатами ревізії його ознайомили своєчасно, але він з ними не погодився.

Представник ОСОБА_3 вважає, що доказів вини працівника у неналежному зберіганні товарно-матеріальних цінностей суду не надано, а на водія не може бути покладено повну матеріальну відповідальність. Просив також застосувати позовну давність до вимог військової частини.

Суд вважає, що в задоволенні обох позовів належить відмовити з таких підстав.

Згідно з копією наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 246 від 30 листопада 2013 року, ОСОБА_3 було переведено на роботу на посаду водія автотранспортних засобів відділення централізованого підвозу взводу забезпечення.

Договором № 107 від 5 грудня 2013 року на ОСОБА_3 було покладено повну матеріальну відповідальність. Згідно з договором, ОСОБА_3 займав посаду водія автотранспортного засобу і виконував роботу, безпосередньо пов`язану із застосуванням у процесі трудової діяльності переданих йому матеріальних цінностей. Однак сторони визнали, що за ОСОБА_3 було закріплено 16 автомобілів, які перебувають на зберіганні у в/ч НОМЕР_1 , але не використовуються ОСОБА_3 як водієм для поїздок.

Відповідно до функціональних обов`язків водія відділення централізованого підвозу ОСОБА_3 не виконував робіт, безпосередньо пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Представник в/ч НОМЕР_1 визнав, що матеріальні цінності, вартість яких просить стягнути з ОСОБА_3 , зникли під час зберігання, а не під час перевезення їх ОСОБА_3 .

Професія водія не належить до Переліку посад та робіт, що заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальних питаннях, секретаріатом ВЦСПС № 447/24 від 28 грудня 1978 року. З урахуванням вимог Постанови ВРУ від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладення з водієм ОСОБА_3 договору про повну матеріальну відповідальність було незаконним.

Сторони визнали, що майно, вартість якого була утримана з позивача, зберігалось в в/ч НОМЕР_1 більше 20 років. Оскільки суду не надано доказів передачі ОСОБА_3 цього майна під звіт, суд вважає безпідставною вимогу позивача про відшкодування відповідачем вартості майна, відсутність якого виявлена станом на 21 січня 2014 року.

На підставі наказів командира в/ч НОМЕР_1 № 57 від 28 лютого 2014 року та № 100 від 8 квітня 2014 року з заробітної плати ОСОБА_3 утримували 10161 грн. 75 коп.

ОСОБА_3 визнав, що був ознайомлений з матеріалами розслідування недостачі товарно-матеріальних цінностей (хоча і не погодився з ними).

У книзі грошових стягнень і нарахувань в/ч НОМЕР_1 маються записи з червня 2014 року по березень 2015 року про відрахування на підставі наказу № 135 від 20 травня 2014 року з заробітної плати ОСОБА_3 4718 грн. 43 коп. із утриманої суми 10219 грн. 35 коп.

Наведеним підтверджується, що про відрахування з його зарплати 4718 грн. 43 коп. на покриття шкоди ОСОБА_3 знав до свого звільнення 4 березня 2015 року на підставі наказу № 47.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено строк звернення до суду 3 місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Оскільки ОСОБА_3 порушив цей строк і не просив його поновити, в зустрічних позовних вимогах належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Військовій частині НОМЕР_1 м. Сміли в позові до ОСОБА_3 відмовити повністю.

ОСОБА_3 в зустрічному позові до військової частини НОМЕР_1 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів, набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.В. Компанієць