Справа №718/1859/16-ц
Провадження №2/718/774/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016 року Кіцманський районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Мізюка В.М., секретаря Безушко М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіцмань справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя, придбаного за час шлюбу.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06 червня 1981 року. Під час шлюбу у них народилося двоє дочок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Кіцманського районного суду від 26 грудня 2013 року, шлюб між ними розірвано.

Вказує на те, що в період шлюбу 28 жовтня 1983 року, на підставі договору купівлі-продажу, вони придбали в с. Брусниця Кіцманського району, у ОСОБА_5 житловий будинок, жилою площею 26 кв.м. на присадибній земельній ділянці площею 0,06 га. На той час, вони обоє працювали. Однак, житловий будинок був дуже старим, і вони вирішили на місці старого збудувати новий будинок.

11 лютого 1988 року. рішенням загальних зборів колгоспників, ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель.

Рішенням виконкому Брусницької сільської ради народних депутатів від 10 травня 1989 року ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських будівель та видано будівельний паспорт.

Зазначає, що ними збудовано житловий будинок з терасою, загальною площею 127,80 кв.м. та житловою 91,50 кв.м. та господарські будівлі, що розташовані по вул. О.Кобилянської, 50, в с. Кальнівці Кіцманського району, Чернівецької області. Однак, згідно будівельного паспорта, забудовником житлового будинку являється відповідач ОСОБА_2, який є також головою двору, згідно записів по господарських книг Брусницької сільської ради.

Оскільки, вказане майно збудоване ними за час шлюбу, та являється спільним майном подружжя, просила задовольнити її позовні вимоги.

Позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутність, надавши до суду відповідну письмову заяву.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча завчасно був повідомлений про час і місце слухання справи. Клопотань та заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 06 червня 1981 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с 10).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1983 року в період шлюбу відповідач придбав жилий будинок, жилою площею 26 кв.м., що розташований на присадибній ділянці площею 0,06 га в с. Брусниця Кіцманського району Чернівецької області (а.с 9).

Згідно виписки із рішення №83/5 від 10 травня 1989 року, відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських будівель в с. Брусниця Кіцманського району, на земельній ділянці площею 0,12 га, виділеній рішенням загальних зборів колгоспників №73 від 11 лютого 1988 року (а.с.19).

З вказаного часу, сторонами розпочато та збудовано житловий будинок з терасою, загальною площею 127,80 кв.м., житловою- 91,50 кв.м.; літні кухні; погріб та вхід у погріб; сараї; гараж; убиральню; колодязь; огорожу, загальною вартістю станом на 30 серпня 2016 року 451476 гривень, що розташовані по вул. О.Кобилянської, 50 в с. Кальнівці, Кіцманського району Чернівецької області. Однак згідно чинного на той час законодавства, будинок не був введений в експлуатацію.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду від 26 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 32).

Згідно довідки виданої виконкомом Брусницької сільської ради №2333 від 01 вересня 2016 року, вбачається що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 30).

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ N27 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до ст.12 ЗУ «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Оскільки згідно із ст.17 ЗК і ст.14 ЗУ «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно із ст.16 і 17 ЗУ «Про власність» таке право виникає, зокрема, коли будівництво велось подружжям у період шлюбу - жилий будинок у зв'язку із цим стає їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постанови КМУ №868 п.49 щодо проведення державної реєстрації права власності при реєстрації права власності на житлові будинки, господарські будівлі та споруди, побудовані до 05 серпня 1992 року введення їх в експлуатацію не вимагається. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку, господарської будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992 року є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Згідно будівельного паспорта та технічного паспорта, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано сторонами впродовж 1990- 1991 років. Отже, згідно чинного законодавства введення будинку в експлуатацію не потрібне.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.22 КпШС (чинному на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За ст.28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Ст.29 КпШС передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ такого майна в натурі.

Аналогічні норми сімейного законодавства передбачені ст.ст.60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України.

Так, згідно положення ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Постановою Пленуму ВСУ №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС).

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Так, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б вказували, що спірний будинок з господарськими будівлями були придбані за кошти, що належали відповідачу особисто або належність спірного будинку на праві приватної власності лише відповідачу встановлено будь-яким договором, що обумовлено ч. 3 ст. 368 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що спірний будинок з господарськими будівлями являється спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Таким чином, спірне майно слід визнати обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визначивши ідеальні частки в спільному майні рівними та такими, що становлять по 1/2 частці кожного за адресою вул. О. Кобилянської, 50, с. Кальнівці, Кіцманського району Чернівецької області.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 22,28, 29 КпШС, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 46,88, 158,169, 212-215, 218, 224,294 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з терасою літ.А-І,а1 загальною площею 127,80кв.м., житловою площею 91,50кв.м.; літні кухні літ.Б. В.; погріб, вхід у погріб літ.Пг,Вх.; сараї літ.Г, Д.; гараж літ.Е.; убиральню літ.Ж.; колодязь літ.№1; огорожу літ.№2-6, загальною інвентаризаційною вартістю 451476грн., що розташовані по вул. О.Кобилянської, 50, в с.Кальнівці Кіцманського р-ну Чернівецької обл.

Визначити частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спільній власності по 1/2 кожного, припинивши право спільної сумісної власності на це майно.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку з терасою літ.А-І,а1 загальною площею 127,80кв.м., житловою площею 91,50кв.м.; літніх кухонь літ.Б. В.; погрібу, входу у погріб літ.Пг,Вх.; сараїв літ.Г, Д.; гаражу літ.Е.; убиральні літ.Ж.; колодязю літ.№1; огорожі літ.№2-6, що розташовані по вул.О.Кобилянської, 50 в с.Кальнівці Кіцманського р-ну Чернівецької обл.

Суддя: В.М. Мізюк