Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» про визнання незаконними, скасування рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення голови правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») від 10 квітня 2015 року № 62 «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «Правекс-Банк»» у частині, що стосується зміни умов праці, визнати незаконним та скасувати наказ голови правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 08 липня 2015 року № 2652-к про звільнення, поновити її на посаді головного економіста відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту ПАТ КБ «Правекс-Банк», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 липня 2015 року до дати поновлення на роботі із розрахунку розміру середньоденної заробітної плати 201 грн 08коп. та моральну шкоду, яку оцінила у 300 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є інвалідом третьої групи, як особа що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії, та одинокою матір'ю.

З 10 липня 2006 року її було прийнято на роботу до відповідача. 12 травня 2015 року вона була попереджена про зміну істотних умов праці на підприємстві з 13 липня 2015 року, зокрема щодо встановлення тривалості робочого часу 4 години на тиждень. 13 липня 2015 року звільнена з роботи на підставі наказу № 2652-к від 08 липня 2015 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що звільнення проведено із порушенням діючого законодавства України, просила позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ голови правління ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 08 липня 2015 року № 2652-к. Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного економіста відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту ПАТ КБ «Правекс-Банк». Стягнуто з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15 012 грн 38 коп., виплату якого провести після утримання податків та інших обов'язкових платежів на користь держави. Стягнуто з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_3 невиплачену компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері в розмірі 2 010 грн 80 коп. Стягнуто з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_3 6 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «Правекс- Банк» на користь ОСОБА_3 6 тис. грн на відшкодування витрат на оплату послуг адвоката. Стягнуто з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 717 грн 43 коп. Рішення в частині поновлення на роботі та присудження стягнення заробітної плати допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_3 6 тис. грн моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Правекс Банк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення місцевого суду, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Отже судові рішення в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку переглядаються лише в оскарженій частині.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що з 10 липня 2006 року ОСОБА_3 працювала у ПАТ КБ «Правекс-Банк», остання її посада - головний економіст відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту ПАТ КБ «Правекс-Банк».

04 лютого 2015 року Спостережною радою ПАТ КБ «Правекс-Банк» прийнято рішення, яким, зокрема, доручено департаменту управління персоналом та організаційними змінами провести належний аналіз та вжити необхідних заходів для скорочення чисельності штату персоналу Головного офісу та, за необхідності, відокремлених підрозділів, переведення (за згодою працівника), переміщення, перестановки (перегрупування) та зміни істотних умов праці працівників, зменшення видатків на утримання персоналу, з огляду на зміни в організації виробництва і праці, зумовлені видатків на утримання персоналу, з огляду на зміни в організації виробництва і праці, зумовлені бізнес-планом, неприбутковістю певних продуктів та зменшенням мережі відділень.

На виконання вищевказаного рішення 10 квітня 2015 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» прийнято рішення № 62 «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «Правекс-Банк»».

Відповідно п. 2.4 даного рішення на в. о. директора департаменту управління персоналом та організаційними змінами, начальнику відділу управління та навчання персоналу департаменту управління персоналом та організаційними змінами покладено обов'язок забезпечити зміну істотних умов праці працівниками, перерахованим у додатках 3 і 4, зокрема, головного економіста відділу стягнення споживчих кредитів та кредитних карток колекторського департаменту головного управління ризик-менеджменту ОСОБА_3 функціонально підпорядкувати начальнику відділу досудового стягнення та стягнення невеликих кредитів департаменту фінансової реструктуризації-головного управління ризик-менеджменту.

12 травня 2015 року ОСОБА_3 була попереджена про наступну зміну істотних умов праці з 13 липня 2015 року, а саме: про встановлення тривалості робочого часу 4 години на тиждень із оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу та функціонально підпорядковано начальнику відділу досудового стягнення та стягнення невеликих кредитів департаменту фінансової реструктуризації головного управління ризик-менеджменту.

Згідно з наказом від 08 липня 2015 року № 2652-к ОСОБА_3 звільнено із займаної посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачку незаконно звільнено на підставі ч. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки вона не відмовлялась від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, a була незгодна з їх зміною та продовжувала працювати, однак 13 липня 2015 року була ознайомлена з наказом про звільнення з займаної посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд, керуючись ч. 2 ст. 235 КЗпП України, розрахував його розмір наступним чином: 201 грн 08 коп. х 15 робочих днів у липні 2015 року = 3 016 грн 20 коп., 201 грн 08 коп. х 126 робочих днів у серпні - січні 2016 року = 22 336 грн 08 коп., 201 грн 08 коп. х 15 робочих днів у лютому 2016 року = 3 016 грн 20 коп., усього 31 368 грн 48 коп., вирахувавши отриману позивачем допомогу із безробіття, яка становить 16 356 грн 10 коп., та остаточно стягнув 15 012 грн 38 коп.

Стягуючи невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2 010 грн 80 коп., суд першої інстанції визнав право позивачки на таку компенсацію, виходячи із того, що остання є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та віднесена до категорії І, має третю групу інвалідності та є одинокою матір'ю.

Крім того, керуючись ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, суд стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення моральної шкоди, в іншій частині погодився із його висновками та зазначив, що вони відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі - постанова Пленуму), у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України (п. 13 постанови Пленуму).

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди та ухваливши в цій частині рішення про відмову у позові, щодо решти вимог судове рішення не ухвалив.

Із мотивувальної частини рішення апеляційного суду вбачається, що суд погодився із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за невикористану відпустку, як одинокій матері.

При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку, не врахував вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно із яким у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Проте суд, вирішуючи спір, на зазначене вище уваги не звернув, розрахував суму розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, помноживши середньоденнузаробітну плату 201 грн 08 коп. х 15 робочих днів у липні 2015 року = 3 016 грн 20 коп., 201 грн 08 коп. х 126 робочих днів у серпні - січні 2016 року = 22 336 грн 08 коп., 201 грн 08 коп. х 15 робочих днів у лютому 2016 року = 3 016 грн 20 коп.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, що за травень 2015 року позивачці була нарахована заробітна плата у розмірі 4 345 грн 02 коп. (т. 1, а. с. 29) і за червень 2015 року 4 934 грн 82 коп. (т.2, а. с. 89).

Апеляційний суд не навів розрахунку, який би свідчив про те, що середньоденна зарплата ОСОБА_3 становить саме 201 грн 08 коп., а лише вказав, що погоджується із розрахунком позивачки.

Між тим, такий розрахунок нею зроблений у заяві про збільшення позовних вимог (т. 1, а. с. 27).

За цим розрахунком ОСОБА_3 підрахована сумарна заробітна плата за період із 01 січня до 13 липня 2015 року і поділена на 194 дні, що є грубим порушенням порядку обчисленнясередньої заробітної плати, передбаченого Порядком.

Окрім зазначеного, суд не вказав і з яких розрахунків він виходив, визначаючи розмір компенсації за невикористану відпустку, саме 2 010 грн 80 коп., за який період нарахована ця компенсація з огляду на те, що згідно із наказом про звільнення (т. 1 а. с. 63) та довідкою-розрахунком (т. 1 а. с. 64) позивачці було нараховано компенсацію за 45 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 6 202 грн 80 коп. та за 10 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки як одинокій матері за 2014 рік - 1 316 грн 40 коп.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану відпустку.

За таких обставин рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині вирішення позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року скасувати в частині позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану відпустку, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» про визнання незаконними та скасування наказу, поновлення на роботі залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик