Справа № 372/1459/16-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/4913/16 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 47 15.08.2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого - судді Сержанюка А.С., членів колегії - суддів: Журби С.О., Мережко М.В., із участю секретаря Воробей В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Обухівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі країни,

В С Т А Н О В И Л А :

01 червня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, де просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України у період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2016 року.

На обгрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 11 лютого 2011 року по 27 березня 2014 року.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, який постійно проживає разом з позивачем, який має намір здійснити подорож разом з дитиною до м. Москви, Російської Федерації у зазначений період.

Відповідач від будь-якого спілкування з дитиною та позивачем ухиляється,

26 квітня 2016 року Обухівським районим судом Київської області ухвалено рішення за аналогічним позовом про виїзд дитини за кордон без згоди батька в період 01 травня 2016 року по 31 травня 2016 року.

Однак, з тривалим часом набрання рішення законної сили вона не змогла поїхати з сином за кордон, у зв'язку із чим позивач вимушена вдруге звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ( до м. Москва, Російської Федерації ) та на зворотній в'їзд в Україну малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_3, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, з дня набрання рішенням суду законної сили до 01 вересня 2016 року.

На обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі країни знайшли своє підтвердження у судовому засіданні і, з урахуванням найкращих інтересів дитини, є такими, що підлягають задоволенню, оскільки надання дозволу сприятиме реалізації прав дитини.

Заперечення відповідача не взяті до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Позовні вимоги, задоволено частково, оскільки позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини з 01 липня 2016 року, тобто з дати яка вже минула, тому такий дозвіл слід надати з дня набрання рішенням суду законної сили.

Не погоджуючись із вказаними рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд, з'ясувавши обставини та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, сторони зареєстрували шлюб 11 лютого 2011 року, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ( а.с. 7, 8 ).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2014 року шлюб між сторонами розірваний ( а.с. 9 ).

31 травня 2016 року позивач звернулася до відповідача з листом з'явитися 06 червня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Приходько Лілії Миколаївни для посвідчення нотаріальної згоди на вивезення малолітнього сина ОСОБА_4 до м. Москви, Російської Федерації на відпочинок, в період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2016 року, відповідь на який відвідповідачка не отримала ( а.с.13-15 ).

У звязку із чим вона 01 червня 2016 року звернулась до суду із названим позовом ( а.с. 2-6 ).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі, на переконання апеляційного суду, не в повній мірі встановив обставини справи, без дотримання положень ст. 212 ЦПК України оцінив докази у справі, унаслідок чого помилково прийшов до переконання про обгрунтованість заявлених позовних вимог.

Так, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою №57 Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

При цьому, поза увагою місцевого суду залишилась та обставина, що позивач, у відповідності до положень ст.ст. 58-60 ЦПК України, не довів що виїзд за кордон буде відповідати інтересам малолітньої дитини, мати зможе забезпечити належний догляд за дитиною у дорозі, її потреби по місцю прибуття, батько дитини не надає згоди на її виїзд з України у супроводі матері і, в даному випадку, не зловживає, як вважає апеляційний суд, зазначеним правом.

Окрім цього, суд першої інстанції у порушення зазначених вимог закону, належним чином не перевірив доводів відповідача щодо неможливості надати дозвіл на виїзд дитини безпосередньо до Москви, оскільки існує реальна небезпека неповернення дитини до України в силу працевлаштування там ОСОБА_3, прийняття її на облік на що звернув увагу апелянт в заявлених вимогах до апеляційного суду.

Зазначене, на переконання апеляційного суду, грубо порушуватиме право апелянта на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, є неприпустимим.

Не надані суду докази того, що виїзд дитини до Москви не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, та необґрунтовано прийшов до висновку про необхідність задоволення позову і ухвалив рішення без додержання зазначених норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необгрунтованість рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження.

А тому, у зв'язку із викладеним, рішення суду підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 309 ЦПК України із ухваленням нового про відмову у задоволені позову на підставі ст.ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою №57 Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Обухівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі країни скасувати і ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

М.В. Мережко