У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 р. м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 не приймає будь-якої участі у вихованні сина, матеріально не забезпечує, участі у розвитку дитини не приймає, його життям не цікавиться, не згадує про існування сина, свої батьківські права використовує лише на шкоду сина. ОСОБА_2 також зазначав, що ОСОБА_6 проживає з ним.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року, залишити в силі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року.

Відповідно до п. 6 розд. ХII«Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Вивчивши касаційну скаргу, ознайомившись із змістом судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам процесуальної норми права та вірно застосована норма матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, вони зводяться лише до оцінки доказів по справі, з якими не погодилась позивачка.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд апеляційної інстанції виходив з положень п. 2 ч. 1 статті 164 СК України, роз'яснень постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» та з того, що позивачкою не доведено умисного нехтування відповідачем своїх обов'язків по вихованню сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 164 СК України визначено вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, а саме мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 16, 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Так, у статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, ч. 7 ст. 7 СК України закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), керуючись положеннями ст. ст. 151, 164 СК України, Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому не викликає необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ч.4 п.5 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д я О.В.Попович