№ 642/274/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Пашнєва В.Г.,

при секретарі - Шаталової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником ЗАТ «ОТП Банк». В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що 10.09.2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-705/299/2008, за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 37500 доларів США, під 15,99 % річних на споживчі цілі строком до 11.09.2023 року. В погашення отриманого кредиту, процентів та на обслуговування цього кредиту відповідач фактично сплатила банку більш ніж 54000 доларів США. Спірний договір вважає недійсним, оскільки при укладенні договору сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов Кредитного договору, а саме у договорі не узгоджений розмір подорожчання кредиту за весь термін кредитування. Крім того відповідач, під час укладення договору в іноземній валюті не попередив про валютні ризики.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з мотивів викладених в уточненій позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, зазначив, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов Кредитного договору та відповідач була попереджена про валютні ризики.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

10.09.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк,в подальшому - банк) укладено кредитний договір № ML-705/299/2008, який складається з двох частин та за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 37500 доларів США на споживчі цілі строком до 11.09.2023 року, а остання зобовязалась повернути суму отриманого кредиту та вносити плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту та нарахованих процентів визначається відповідно до умов договору, підлягає погашенню щомісяця рівними частинами протягом всього строку дії договору.( а.с. 7-10)

Також, умовами, які містяться у частині 2 вказаного кредитного договору врегульовано питання щодо предмету договору, умов забезпечення зобовязань, права та обовязки сторін, відповідальність позичальника тощо. Крім того, до даного договору додається Графік повернення кредиту та сплати відсотків.

В подальшому, 10 квітня 2009 року, 12 жовтня 2009 року, 10.03.2010 року, 09 серпня 2010 року, 21.03.2011 року, 29 грудня 2011 року, 19 квітня 2012 року, 28 грудня 2012 року,22 квітня 2014 року, 25 вересня 2014 року, 22 квітня 2015 року вносились зміни до кредитного договору № ML-705/299/2008, шляхом укладання відповідних додаткових договорів, за згодою між сторонами.

4 вересня 2008 року відповідачка була детально ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її особистий підпис у інформаційному листку Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі) від 18 серпня 2008року, після чого 10 вересня 2008 року був укладений кредитний договір. ( а.с. 52- 53)

10.03.2010 року, 15.03.2011 року, 11.08.2010 року відповідач була ознайомлена з умовами програми « Реконструкція кредитної заборгованості», про що свідчить її особистий підпис в інформаційних листах Реконструкція кредитної заборгованості25.01.2010 року , 01.09.2010 року, 25.01.2010 року відповідно ( а.с. 54-56).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, яке набрало законної сили та є чинним, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року в розмірі 11274, 23 доларів США, у тому числі 10 548, 43 доларів США заборгованість по сплаті кредиту, 725, 80 доларів США - заборгованість по оплаті відсотків, за період з 04.04.2015 року по 07.09.2015 року. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» по 1854 грн. 56 коп. з кожного.У зустрічному позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року недійсним - відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, яка набрало законної сили та є чинним встановлено, що 10 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та відповідачем в забезпечення виконання зобовязань позивача (ОСОБА_1І.) за вказаним кредитним договором укладено договір поруки №SR-705/299/2008, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 всіх її договірних зобовязань за вказаним кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань, та у той самій валюті. Відповідно до ст.1 договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники та 10 вересня 2008 року між відповідачем та ОСОБА_2Є.в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором укладено договір іпотеки № PML-705/299/2008 (майнової поруки), за яким предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Договором, за положеннямист.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За нормами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ч. 3ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341 цс 15 ( постанова від 02.12.2015 року), яка полягає у наступному:

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору, дедального роспису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору, що вказує на дотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу.

В підписаному позивачкою кредитному договорі, зокрема п. 7.2, зазначено, що підписанням цього договору сторони підтверджують,що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому договором, а згідно з п.7.4 договору детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається в додатках до цього договору.

Частиною 1ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК Українита п. 7Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, істотними умовами спірного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки, і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

Стосовно валютних ризиків, то у відповідності до п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Про роз'яснення позичальникові інформації про можливі валютні ризики перед укладенням договору йдеться і в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Посилання позивача на те, що вона не була попереджена про валютні ризики, спростовується матеріалами справи, оскільки в п. 1.11.2 ч. 2 Кредитного договору № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року наявне застереження, що « Підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку, обов»язковими платежами передбаченими чинним законодавством України, а також з валютними ризиками, які несе позичальник під час виконання боргових зобов»язань, якщо валютою кредиту виступає долар США, Євро чи Швейцарський франк», на яке позивач надала свою згоду, шляхом підписання цього договору.

Крім того, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" - зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Посилання позвача на те, що Банк не надав їй в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачену п.2, п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року, п. 3.1, 3.2., 3.3 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 від 10 травня 2007 року також не знайши своє підтвердження у судовому засіданні, виходячи з наступного.

Пункт 3.1. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 від 10 травня 2007 року банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати:- детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:- значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;- перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;- перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Пункт 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 від 10 травня 2007 року кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пункт 3.3. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 "Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту".

Між тим, судом встановлено, що в кредитному договорі визначена сукупна вартість кредиту, у графіку платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору, розписаний порядок погашення кредиту з зазначенням залишку кредитної заборгованості за кожним платіжним періодом, процентна ставка зазначена в самому кредитному договорі, в додатку № 1 до кредитного договору в колонці 11 - абсолютне подорожання кредиту сума визначена у гривні.

Таким чином, позивачу було надано інформацію про детальний розпис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, крім цього до цього договору було складено Графік повернення кредиту та сплати відсотків, в якому міститься таблиця, в якій зазначено суму в доларах США, яку позивач повиен сплачувати кожного місяця впродовж всього часу користування кредитом.

Суд вважає, що укладаючи спірний договір, відповідачка повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Відповідно до п.3 ч.1ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно дост.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність"зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Крім того, відповідно достатті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну сумугрошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-якепродовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодоповернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року, яка набрало законної сили та є чинним, відповідач має банківську ліцензію №191, видану Національним банком України 8 листопада 2006 року на право здійснювати банківські операції, та Дозвіл № 191-1 Національного банк України від 8 листопада 2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у Додатку до Дозволу.

Частиною 1 ст. 215ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно даних норм ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з змісту ст.ст. 1046,1047 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання , як це передбачено ст.617 ЦК України.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь яких законних підстав уважати, що зміна встановленого курсу не настане.

Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу - з моменту укладання договору виконувала умови договору, вносила грошові суми на погашення кредиту та нарахованих процентів.

Позивачем не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваного договору вимог, передбаченихст.203 ЦК України, не доведено наявності жодних обставин, на які вони посилаються як на підставу для визнання договору недійсним.

Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсними, оскільки спірний кредитний договір та додаткові договори до нього підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіках повернення кредиту та сплати відсотків, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3,4,10,11,60, 88,209,212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -