Справа № 727/5709/16-ц
Провадження № 2/727/1685/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року. Шевченківський районний суд м. Чернівці

в складі: головуючого судді Семенка О.В.,

при секретарі Гончарук Н.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Чернівецької установи виконання покарань №33 відділу Держаної пенітенціарної служби України в Чернівецькій області про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобовязання внесення відомостей в трудову книжку, встановлення факту запрошення іншого працівника, - відмовити за безпідставністю.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в своїй заяві вказує, що наказом начальника Чернівецької установи виконання покарань (№ 33) від 24 травня 2016р. № 32 о/с він був призначений на посаду юрисконсульта юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань відділу ДПтС України в Чернівецькій області з 25 травня 2016 року. 03 червня 2016 року начальник сектору по роботі з персоналом ОСОБА_3 звернувся до нього щодо подання документів на проходження перевірки достовірності відомостей про застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою ст. 1 Закону України «Про очищення влади», на що позивачем було вказано про закінчення проходження такої перевірки за попереднім місцем роботи і заборон щодо перебування на службі в органах державної влади у останнього немає. Начальник сектору по роботі з персоналом ОСОБА_3 не взявши до уваги пояснення позивача і під психологічним та фізичним тиском примусив ОСОБА_1 написати заяву про звільнення за власним бажанням. В подальшому відкликавши свою заяву протягом двотижневого строку намагався поновитись на роботі, в чому відповідачем було відмовлено. Просив суд поновити його на раніше займаній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю і подав заяву про їх збільшення та просив зобовязати відповідача внести відомості в трудову книжку про присвоєння розряду, встановити факт запрошення відповідачем іншого працівника, зобовязати нарахувати і виплатити середньомісячну заробітну плату на час вимушеного прогулу на день отримання трудової книжки.

Представник відповідача вимоги викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог заперечив, пояснив суду, що ОСОБА_1 було звільнено за його заявою 30.06.2016 року в термін указаній в ній, заяву про відкликання попередньої заяви про звільнення за власним бажанням було отримано 07.07.2016 року і з 01.07.2016 року на посаді вже була призначена виконуючим обовязки інший працівник, яка до цього працювала юрисконсультом, а також проходила стажування новий працівник, яка з вересня 2016 року була прийнята на роботу на посаду юрисконсульта. строк звільнення 30.06.2016 року був погоджений сторонами і при написання заяви будь-якого тиску на позивача не чинилось. В останній робочий день ОСОБА_1 пропонували отримати трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунок при звільненні від отримання яких останній відмовився, про що було складено відповідний акт. Вказував, що внесення запису в трудову книжку про присвоєння 8 розряду неможливе, оскільки є порушенням інструкції про порядок ведення трудових книжок, а встановлення факту запрошення відповідачем іншого працівника не створює, не змінює і не припиняє будь-яких прав і обовязків позивача і виходить за межі захисту його інтересів. Просив в позові відмовити повністю за безпідставністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що наказом відповідача №32 о/с від 24.05.2016 року «По особовому складу» призначено ОСОБА_1, новоприйнятого, юрисконсультом юридичної групи Чернівецької установи виконання покарань відділу ДПтС України в Чернівецький області (№33) з 25 травня 2016 року та встановлено 8 тарифний розряд із посадовим окладом 1943 гривні 00 копійок, встановлено підвищення в розмірі 30 відсотків за особливі умови праці та надбавку за досягнення у праці в розмірі 5%. Вказаним наказом також встановлено випробувальний строк три місяці.

29.09.2016 року ОСОБА_1 було подано власноруч написану та підписану заяву до адміністрації установи з проханням звільнити за власним бажанням з органів державної кримінально-виконавчої служби України з 30.06.2016 року.

Наказом №42 о/с «По особовому складу» від 30.06.2016 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням з 30.06.2016 року.

З акту №137 від 30.06.2016 року складеного комісією в складі начальника сектору по роботі з персоналом ОСОБА_3, старшого оперуповноваженого ОСОБА_4, начальника фінансового відділу головного бухгалтера ОСОБА_5, начальника медичної частини ОСОБА_6 вбачається, що в останній робочий день день звільнення 30.06.2016 року ОСОБА_1 від отримання розрахунку при звільнені та трудової книжки відмовився, наказ про звільнення було зачитано в голос.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 обставини викладені в акті підтримали та пояснили суду, що в дійсності 30.06.2016 року ОСОБА_1 було запропоновано отримати копію наказу про звільнення, трудову книжку і розрахунковий лист при звільненні, на що останній повідомив, що отримає це пізніше. Вказані вище обставини викладені в акті, який підписаний свідками в їх присутності.

Чернівецькою установою виконання покарань (№33) ОСОБА_1 за адресою його місця проживання надіслано повідомлення від 30.06.2016 року № 33/5-2348 «Про необхідність отримання трудової книжки», надіслане 04.07.2016 року згідно роздруківки електронного запиту з офіційного сайту ДП «Укрпошта».

01.07.2016 року наказом по Чернівецькій установі виконання покарань (№33) №43 о/с було допущено до стажування нового працівника із подальшим призначенням на посаду юрисконсульта та призначено виконуючим обовязки юрисконсульта іншого працівника установи.

07.07.2016 року на адресу установи надійшла заява позивача від 30.06.2016 року про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та допущення до виконання посадових обовязків, датована 30.06.2016 року. Вказану заяву у рекомендованому відправленні №937 було здано у відділення поштового звязку 05.07.2016 року та вручено за довіреністю представнику установи 07.07.2016 року і зареєстровано за вхідним №Д-36.

На дану заяву позивача установою було надіслано відповідь від 11.07.2016 року №33/5-91-16/Д36 в якій повідомлялось про прийняття на роботу на загальних підставах і неможливість поновлення на роботі та необхідність прибути до установи для отримання трудової книжки, витягу наказу про звільнення та розрахунку при звільненні.

25.07.2016 року ОСОБА_1 на особистому прийомі у начальника установи позивачем було вручено заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажання, оскільки вона була написана під фізичним і психічним тиском та скасування наказу про звільнення.

26.07.2016 року наказом по установі №197 «Про призначення та проведення службового розслідування» було призначено службове розслідування для зясування фактів викладених в заяві ОСОБА_1, яке доручено ОСОБА_7

За висновком службового розслідування, затвердженого 28.07.2016 року та відібраних пояснень заступника Начальника УВП з режиму і охорони та оперативної роботи ОСОБА_8, начальника медичної частини ОСОБА_6 встановлено відсутність морального і фізичного тиску під час написання заяви на звільнення гр. ОСОБА_1 Письмовими поясненнями працівників канцелярії підтверджується бажання ОСОБА_1 звільнитись. Встановлено що факти викладені в заяві не підтвердились і порушень законодавства в діях працівників адміністрації установи не виявлено.

На заяву позивача від 26.07.2016 року було надано відповідь від 28.07.2016 року №33/5-2637 в якій повідомлено про неможливість поновлення на роботі та в частині чинення морального та фізичного тиску призначення службового розслідування.

У відповідності до вимог ч. 1 та 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Визначення в тексті заяви від 29.09.2016 року ОСОБА_1 написаної власноруч прохання звільнити за власним бажанням з органів державної кримінально-виконавчої служби України з 30.06.2016 року строк погоджений заявником та адміністрацією УВП є правом позивача яке узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 38 КЗпП України в частині використання працівником свого права на звільнення за власним бажанням зумовленої неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин, на які норми матеріального права не містять прямого посилання.

Суд враховує, що позивачем заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням з визначеного строку - 30.06.20016 року, було здано на пошту лише 05.07.2016 року і на відкритій вакантній з 01.07.2016 року посаді юрисконсульта була допущена до стажування іншій працівник, та працівник установи призначена виконуючим обовязки за наказом №43 о/с від 01.07.2016 року на посаду юрисконсульта.

За таких обставин використане позивачем право звільнення у строк, який просив останній, без врахування двох тижневого терміну попередження про звільнення за власним бажанням, виключає його поновлення на попередній посаді і є підставою для відмови в позові у даній частині, оскільки не містить порушень норм матеріального права, якими дані правовідносини врегульовані.

Правомірність звільнення працівника за власним бажанням в строк, який просив останній, має наслідком відсутність підстав для застосування положень ч. 2 ст.235 КЗпП України щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу і є підставою для відмови в позові в цій частині.

Положеннями п. 2.2. та 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом МП України та МЮ України від 29.07.1993 №58 із наступними змінами і доповненням визначено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

У вказаному переліку відсутні відомості щодо присвоєння розрядів працівникам, зокрема тарифних розрядів, які стосуються умов оплати праці і позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

У відповідності до п. 2.27 та 4.41 вказаної Інструкції днем звільнення вважається останній день роботи. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При цьому зі змісту п. 4.42 Інструкції вбачається, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Обставинами встановлені в акті №137 від 30.06.2016 року, складеного комісією з працівників УВП, та показами свідків допитаних в судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 спростовуються твердження позивача щодо невидачі трудової книжки в день звільнення, оскільки останній самостійно відмовився від її отримання, як і витягу з наказу про його звільнення та розрахункового листа, і затримка в отриманні трудової книжки відбулась з вини позивача.

З огляду на викладене підстави для застосування вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі затримки видачі трудової книжки у суду відсутні і позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вимогами ч. 2, 4 ст. 256 ЦПК України визначено, що судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Змістом наказу від 01.07.2016 року по Чернівецькій установі виконання покарань (№33) №43 о/с підтверджується допущення до стажування нового працівника із подальшим призначенням на посаду юрисконсульта та призначення виконуючим обовязки юрисконсульта іншого працівника установи і будь які докази запрошення працівника за ініціативою УВП, якому не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, в справі відсутні і не повязані із захистом прав та законних інтересів позивача. З таких підстав в позові в цій частині слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Позивачем на надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог щодо фізичного і морального тиску на нього під час написання заяви про звільнення за власним бажанням із вказанням строку, відсутні докази його звернення до правоохоронних органів з даного приводу, а заяву про відкликання попередньої заяви здано у поштове відділення ДП «Укрпошта» через шість днів.

Відсутні письмові звернення позивача до УВП з приводу неправомірної затримки видачі трудової книжки, натомість всі звернення стосуються його поновлення на роботі.

З огляду на викладене на підставі ст. 3, 4, 38, 232, 235 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом МП України та МЮ України від 29.07.1993 №58, ст. 3, 10, 11,16, 57-61, 66, 88, 154, 212-215, 218 ЦПК України, Суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької установи виконання покарань №33 відділу Держаної пенітенціарної служби України в Чернівецькій області про поновлення на роботі, виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобовязання внесення відомостей в трудову книжку, встановлення факту запрошення іншого працівника - відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в засіданні при проголошенні рішення в цей же строк з дня отримання копії рішення суду.

СУДДЯ Семенко О.В.