У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МазурЛ.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про витребування дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дочки разом із ним, посилаючись на те, що з 2006 року до 2010 року він проживав із ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_6. Після припинення спільного проживання із ОСОБА_5 він добровільно надавав допомогу на утримання дочки, брав участь у її вихованні. При тому, що відповідач не може надавати дитині необхідне забезпечення та виховання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2013 року позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1: перший та третій тиждень місяця - з батьком ОСОБА_4, другий та четвертий тиждень місяця - з матір'ю ОСОБА_5 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила витребувати у ОСОБА_4 малолітню дочку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернути її для постійного проживання із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 скасовано та ухвалено рішення про задоволення її зустрічного позову. Витребувано у ОСОБА_4 малолітню дочку, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернуто її ОСОБА_5 для постійного проживання із матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення його позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі -Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Разом із цим відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та з урахуванням часткового скасування апеляційним судом рішення місцевого суду, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 та задоволення позову ОСОБА_5 щодо витребування дитини у батька та повернення її за місцем проживання матері.

Такий висновок суду відповідає вказаним вище вимогам закону та при цьому у відповідності до ч. 4 ст. 338 ЦПК України були виконані вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року.

З урахуванням цього слід визнати, що рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
Л.М. Мазур В.А. Нагорняк

Колегія суддів: