Провадження №4-с/523/106/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Бузовського В.В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинення певних дій, -

встановив:

ОСОБА_1, (або стягувач) звернулася до суду із зазначеною скаргою та просила визнати бездіяльність державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 (далі державний виконавець), що полягає у не зверненні державного виконавця до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_4, (або боржник) незаконною, зобовязати державного виконавця звернутися до правоохоронних органів з заявами про притягнення боржника до кримінальної відповідальності, зобовязати державного виконавця винести постанову про призначення її зберігачем арештованого майна.

В обґрунтування вимог ОСОБА_1, посилалася на те, що є стягувачем у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_4, аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Боржник не сплачує аліменти в повному обсязі та має борг, але державний виконавець не бажає звернутися до правоохоронних органів із заявою про притягнення боржника до відповідальності за ст. 164 КК України (Ухилення від сплати аліментів на утримання дітей). Крім того, пояснила, що постановою державного виконавця від 24.02.2016р., було накладено арешт, заборону відчуження та користування автомобілем «Фольксваген» р/н НОМЕР_1, що належить боржнику на праві власності. Разом із тим, вона неодноразово бачила, як ОСОБА_4, користується автомобілем, про що вона повідомила державного виконавця, але він ніяким чином не відреагував та відмовився передати автомобіль на її зберігання, а також відмовився звернутися із клопотанням до правоохоронних органів із заявою про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 388 КК України (Незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, заставленого майна або майна, яке описано чи підлягає конфіскації).

В судовому засіданні представник стягувача вимоги скарги підтримав.

Боржник ОСОБА_4, в судове засідання не зявився про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 23).

Державний виконавець Тріфонов О.Ю., вимоги скарги не визнав та пояснив, що діяв виключно в межах та в спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень. Також зазначив, що згідно до розрахунку боргу, боржник має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 5 160,65 грн., за період з 23.01.2016р., по 30.06.2016р., тобто за 5 місяців і 9 днів, що унеможливлює звернення до правоохоронних органів за ст. 164 КК України. Не має підстав звернення і за ст. 388 КК України, оскільки постанова про накладення арешту не містить місця зберігання транспортного засобу, не містить фіксації пробігу автомобіля, а наданий відеозапис на підтвердження користування боржником автомобілем не містить дати та часу користування, на відеозапису відсутній боржник, автомобіль знаходиться на стоянці біля магазину і в машині сидить адвокат боржника. На іншому відеозапису не видно реєстраційного номера автомобіля що унеможливлює його ідентифікацію і також відсутня дата і час здійснення відео зйомки. Відсутність належного доказу про порушення боржником заборони користуватися автомобілем унеможливлює передачу транспортного засобу на зберігання стягувачу.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.09.2012р., було видано виконавчий лист № 523/10504/16-ц від 12.01.2016р., про стягнення з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання неповнолітньої дитини. 22.01.2016р., державним виконавцем відкрито виконавче провадження, 25.01.2016р., складено розрахунок заборгованості який склав 38 520,00 грн., за період з 17.07.2012р., по 22.01.2016р. Постановою від 24.02.2016р., державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника автомобіль «Фольксваген» р/н НОМЕР_1, із забороною користування та розпорядження (а.с. 5). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2016р., ОСОБА_4, звільнено від сплати заборгованості по аліментам у розмірі 38 520,00 грн., за період з 17.07.2012р., по 21.01.2016р., (а.с. 40-41). Згідно до розрахунку заборгованості по аліментам, борг складає 5 160,65 грн., за період з 23.01.2016р., по 30.06.2016р., тобто за 5 місяців і 9 днів (а.с.44 на звороті). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2016 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4, до ОСОБА_1, про зменшення розміру аліментів, що стягуються за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 11, ст. ст. 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено перелік прав державного виконавця, які він використовує при здійсненні виконавчого провадження, а не його обовязок щодо послідовного їх здійснення.

Пунктом 2.1.2. Інструкції визначено, що загальні права і обов'язки державних виконавців у виконавчому провадженні визначені статтею 11 Закону. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому законом та передбачені цією Інструкцією права і обов'язки в точній відповідності до закону, не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб, роз'яснювати особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їх права та обов'язки.

Отже, в силу чинного законодавства, державний виконавець не зобовязаний здійснювати всі надані йому права, а він має обовязок при використанні наданих йому прав здійснювати їх (права) в точній відповідності до закону і самостійно визначати, які саме дії є необхідними для виконання того чи іншого рішення суду.

Суд не приймає до уваги посилання стягувача та її представника про те, що державним виконавцем не виконано вимоги законодавства щодо звернення до правоохоронних органів про притягнення боржника до кримінальної відповідальності, оскільки підстави для притягнення боржника за ст.ст. 164, 388 КК України судом не встановлені, так борг по аліментам менший ніж за шість місяців (ст. 164). Стягувачем та її представником не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення боржником заборони в користуванні арештованим автомобілем. Відеозапис, наданий представником стягувача та приєднаний до справи, суд до уваги не приймає, оскільки з першого запису не можливо встановити час та дату користування автомобілем, а саме користування відбулося до встановлення заборони чи після, крім того, на запису відсутній сам боржник, а автомобіль знаходиться на стоянці. З другого відеозапису взагалі не можливо ідентифікавати автомобіль. Крім того, постанова про накладення арешту не містить адреси зберігання, пробіг автомобіля на час складання постанови, а отже відсутні підстави вважати, що боржник невиконує постанову про арешт майна (ст. 388).

Крім того, суд звертає увагу ОСОБА_1, та її представника на те, що згідно до Конституції України та норм КК України, не позбавлені права на самостійне звернення до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Для запобігання використання автомобіля боржником, саме державним виконавцем Тріфоновим О.Ю., (а не державним виконавцем Гузь О.В., в провадження якого перебував виконавчий лист) було проведено огляд автомобіля, визначено місце його зберігання та зазначено пробіг, що в подальшому надасть можливість здійснювати перевірку виконання обовязку боржником не використовувати автомобіль.

З зазначених вище обставин, встановлених судом, відсутні і підстави для передачі автомобіля на відповідальне зберігання стягувачу.

В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 383 - 389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинення певних дій відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5ти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: