АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3876/15-ц Номер провадження 22-ц/786/26/16Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Буленка О.О., Триголова В.М.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю представника позивача ОСОБА_2

Представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року та на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 - Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів, зняття арешту з майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Просив визнати недійсними кредитний договір від 01.08.2008 року №1602/0808/88-021, додаткові угоди до договору, договір поруки від 01.08.2008 року №1602/0808/88-021-Р-1, іпотечні договори від 01.08.2008 року №1602/0808/88-021-Z, №1602/0808/88-021-Z-2, договори купівлі-продажу права вимоги за цими угодами, зняти заборону відчуження іпотечного майна.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 - Банк», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів, зняття арешту з майна відмовлено.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

В апеляційному порядку вищевказане рішення та ухвалу суду оскаржив ОСОБА_4

В апеляційних скаргах він просить рішення та ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У запереченні на апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення місцевого суду законним та справедливим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з»явилися в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм закону.

Судом першої інстанції вірно встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір №1602/0808/88-021, згідно з яким позивач отримав кошти в іноземній валюті - доларах США. У подальшому, 08 липня 2009 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору від 01 серпня 2008 року, а 07 грудня 2009 року - додаткову угоду №2 до цього кредитного договору, згідно з якою абзац перший підпункту 3.1.1 пункту 3.1 кредитного договору від 01 серпня 2008 року викладено в новій редакції ( т.1 а.с.7-9, 15-20).

Також правильно встановлено, що, у забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором, 01 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки №1602/0808/88-021-Р-1 ( т.1 а.с.14).

Крім цього, в забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 01 серпня 2008 року були укладені іпотечні договори №1602/0808/88-021-Z-1 ,№1602/0808/88-021-Z-2 ( т.1 а.с.10-12).

У подальшому, між ПАТ «Сведбанк» (на даний час ПАТ «Омега Банк») і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, згідно з яким новим кредитором за спірним кредитним договором та за договорами, укладеними в забезпечення виконання основного зобовязання, став ПАТ «Дельта Банк», який за договором купівлі-продажу від 15 червня 2012 року відступив право вимоги новому кредитору ПАТ «Альфа-Банк» ( т.1 а.с.184-220, 240-285, т.2 а.с.5-31).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позичальника взяти кредит в іноземній валюті та на умовах, які викладені у договорі кредиту та додаткових угодах до нього. Крім того, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

На час видачі кредиту ПАТ «Свед Банк» був банківською установою та, відповідно до банківської ліцензії, мав право на проведення операцій в іноземній валюті, як і відповідачі ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа Банк».

Чинним законодавством не вимагається наявність саме індивідуальної ліцензії банку при наданні кредиту в іноземній валюті.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, місцевий суд вірно зазначив, що, оскільки ухвалюючи основне рішення, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним в цілому кредитного договору від 01 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та ПАТ «Свед Банк», та додаткових угод до нього, ураховуючи й ті пункти, про які йдеться в заяві про ухвалення додаткового рішення, тому відсутні підстави для подальшого ухвалення додаткового рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, зміст спірного кредитного договору не суперечить чинному законодавству. Договір укладений особами з необхідним обсягом цивільної дієздатності, при вільному волевиявленні, у передбаченій законом формі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Так, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач не довів, що він помилявся щодо істотних умов спірного кредитного договору і що ПАТ «Сведбанк» при укладенні кредитного договору замовчував інформацію, яка є істотною.

ОСОБА_4 не заперечував проти умов договору при його укладанні та проти підписання запропонованої його редакції, а також погодився на отримання у кредит коштів на тих умовах, що визначені договором. Він отримав кредитні кошти та користувався ними.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, всупереч вищезазначеним вимогам чинного законодавства, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

Встановивши, що умови укладеного між сторонами кредитного договору від 01.08.2008 року з подальшими змінами та доповненнями є чіткими, зрозумілими і що волевиявлення позивача при його укладенні було вільним, відповідало його внутрішній волі, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання цього правочину недійсним.

Також вірно врахувавши вимоги ч.2 ст.548 ЦК України, суд першої інстанції правильно зазначив про необґрунтованість тверджень ОСОБА_4 щодо недійсності укладених угод ( іпотечних договорів, договору поруки) на забезпечення кредитного зобов»язання.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами суд обґрунтовано виходив з того, що позивач ОСОБА_4 не є стороною у даних правочинах, а заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника.

Договори купівлі-продажу прав вимоги відбулися та спрямовані на реальне настання правових наслідків для сторін. Так, новий кредитор ПАТ «Альфа-Банк» на законних підставах набув право вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором та іпотечними договорами, які він укладав з ВАТ «Сведбанк».

Рішення місцевого суду є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв»язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Так, посилання на те, що у ПАТ «Сведбанк» не було прав на видачу в іноземній валюті кредиту не заслуговують на увагу, оскільки банк відповідно до банківської ліцензії мав право на здійснення операцій в іноземній валюті.

Також є неспроможними доводи скарги про ненадання позивачу з боку ПАТ «Сведбанк» повної інформації про сукупну вартість кредиту, оскільки вони спростовуються заявою-анкетою на отримання кредиту, заявою-анкетою на зміну умов чинного кредитного договору (т.1 а.с.152-159). У кредитному договорі ОСОБА_4 також підтвердив і проставив під цим підпис, що перед укладанням договору банк надав йому в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, і що йому роз»яснено існуючі особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Доводи про незаконність укладених між банками договорів купівлі-продажу прав вимоги не заслуговують на увагу, оскільки ці договори укладені з дотриманням норм матеріального права та спрямовані на реальне настання правових наслідків для сторін.

За таких обставин, апеляційні скарги слід відхилити, а рішення місцевого суду - залишити без змін.

Оскільки ОСОБА_4 при подачі апеляційних скарг не сплатив судовий збір за оскарження рішення суду, тому, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з нього на користь держави підлягає стягненню 267 грн.96 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307 , 308, 312 ч.1 п.1, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2015 року та ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 267 грн.96 коп., на користь держави за наступними реквізитами: Отримувач: УДКСУ у м. Полтаві; ; банк одержувача: ГУДКСУ у Полтавській області; код банку отримувача: 831019; розрахунковий рахунок: 0002; код доходів бюджету: 22030001.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді: (підписи)

Копія вірно: