22-ц/775/429/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Хараджа О.О.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„12 " травня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Ігнатоля Т.Г., Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Брежнєва Д.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, ОСОБА_2,третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на житло,скасування рішення про державну реєстрацію ,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, ОСОБА_2,третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на житло,скасування рішення про державну реєстрацію -відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати,ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, з тих підстав ,що судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів зазначає, що судом не вірно встановлені обставини справи,не вірно сприйняті свідчення свідка.Застосовано законодавство,яке не може застосовуватись при даних правовідношеннях.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги .

Представник Департаменту міського майна Маріупольської міської ради,що діє за довіреністю Шавров М.О. просив апеляційну скаргу відхилити.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився,належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом отримання 28 квітня 2016 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм №1 за № 1077 (а.с.138,140).

У судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції не з*явився ,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Надали суду заяву про можливість розгляду справи у відсутності представника (а.с.146).

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача,пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено,що ОСОБА_4 на підставі ордеру була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій вона була зареєстрована 23 травня 1978 року .У вказаній квартирі були зареєстровані також і діти наймача квартири ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 з 25 лютого 1997 року та відповідач ОСОБА_2 з 23 травня 1978 року, а після служби у армії - 12 вересня 1992 року.

З 04 серпня 1995 року позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 Від шлюбу мають неповнолітніх дітей : доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

17 березня 1999 року позивач ОСОБА_1 знятий з реєстрації з адреси спірної квартири та 21 квітня 1999 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_5, де проживав з дружиною.

Право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність закріплено в положеннях ст. 65-1 ЖК України . А саме, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду без обмежень можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати приміщення, які вони займають, у власність на підставах, передбачених законодавством.

Згідно з ст. ст. 1,5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного фонду одержують громадяни України, які проживають у цих квартирах. До членів родини наймача належать тільки громадяни, що постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації на підставі заяви громадянина приймають рішення про приватизацію, згідно з яким житло передається у приватну власність. Така передача житла у власність громадян оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації та не потребує нотаріального посвідчення.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено,що на виконання пунктів 18-23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, 03 липня 1999 року ОСОБА_4 особисто звернулась до управління державного майна Маріупольської міської ради із заявою про передачу у спільну сумісну приватну власність квартири АДРЕСА_1. У власноруч написаній заяві зазначила, що при оформленні квартири у приватну власність просить передбачити розподіл часток власності між наступними членами сім*ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 У вказаній заяві міститься підпис наймача ОСОБА_4 та повнолітнього члена сім*ї ОСОБА_2

При цьому ОСОБА_4 також був наданий необхідний перелік документів : довідка про склад сім*ї наймача квартири та займані ним приміщення, відповідно до якої в квартирі АДРЕСА_1 прописані та проживають ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2; технічний паспорт на квартиру; паспорти мешканців квартири. У наданій довідці були відсутні будь-які відомості щодо тимчасово відсутніх членів сім*ї наймача.

Даний пакет документів повністю відповідав вимогам вищезгаданих нормативно-правових актів і тому на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду « 05 липня 1999 року Управлінням міського майна Маріупольської міської ради видано наказ №13522/п про передачу в спільну сумісну власність ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

05 липня 1999 року видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру про спільну сумісну власність ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2,яке зареєстровано Маріупольським БТІ 02 серпня 1999 року ,за реєстраційним № 37978.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Порядок передачі квартир у приватну власність врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56, яке діяло на момент приватизації. Згідно п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї.

На час приватизації позивач ОСОБА_1 не був зареєстрований у спірній квартирі, оскільки, як пояснив відповідач ОСОБА_2, проживав з родиною за іншою адресою, де і було зареєстроване місце його проживання.

Встановлюючи фактичні обставини справи суд надав належну оцінку доказам .

Як встановив суд першої інстанції на підтвердження доводів відповідача про те, що ОСОБА_1 не втрачав зв*язку зі спірною квартирою, періодично там проживав, сплачував комунальні послуги та допомагав робити ремонт, позивачем суду не надано жодних доказів. До свідчень відповідача ОСОБА_2 ,допитаного як свідка , суд поставився критично, оскільки вони спростовуються іншими наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, відповідач не зміг розповісти про періоди проживання позивача у спірній квартирі.Як встановлено,позивач на час приватизації був одружений, зареєстрований за іншою адресою, де проживав разом з родиною, має двох неповнолітніх дітей, тому суд не прийняв ствердження про те, що ОСОБА_1 в період шлюбу мешкав періодично то в спірній квартирі без родини, то за місцем реєстрації.

Будь-яких доказів про тимчасову відсутність ОСОБА_1 у спірній квартирі за період з 17 березня 1999 року по 04 вересня 2012 року,про участь в утриманні спірної квартири позивачем не надано.В період, коли позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, його мати ОСОБА_4 займалась питанням передачі квартири у приватну власність, особисто як наймач подавала документи, в яких серед іншого були відсутні відомості щодо тимчасово відсутніх за даною адресою осіб, в якості членів своєї сім*ї зазначила лише відповідача ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволені позову ,суд першої інстанції виходив з того,що зібрані у справі докази у їх сукупності свідчать про те,що права позивача не порушені та позовні вимоги не доведені.

З зазначеним висновком суду першої інстанції, погоджується й апеляційний суд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги про те,що суд пов*язав право на приватизацію житла з фактом реєстрації,а не з правом апелянта на житло та фактом проживання у квартирі не є слушними.

Як з*ясовано судом та підтверджується наявними у справі доказами, на момент проведення процедури приватизації квартири позивач ОСОБА_1 не перебував на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 , а повторно був зареєстрований за адресою спірної квартири 04 вересня 2012 року , як член сім*ї власників квартири, що підтверджується даними паспорту громадянина України виданого на ім*я позивача.

В позові та в апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що на момент приватизації квартири він був повнолітнім членом сім*ї,дійсно фактично проживав у квартирі ,тимчасова відсутність за адресою спірної квартири була необхідна для проведення ремонту будинку АДРЕСА_5.

Так, відповідно до п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

В силу ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Разом з тим, згідно з положеннями ч.2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Матеріали справи не містять даних про те, що позивач при здійсненні зняття з реєстраційного обліку 17 березня 1999 року вказував на тимчасову відсутність, а здійснення повторної реєстрації у спірній квартирі 04 вересня 2012 року не дає підстав для застосування терміну тимчасово відсутній в розумінні вимог ч.2 ст. 71 ЖК України.

Отже, позивач ОСОБА_1 діючи на власний розсуд, самостійно і добровільно прийнявши рішення здійснив дії, які свідчать про розірвання ним договору найму спірного житлового приміщення з 17 березня 1999 року . З вказаного також вбачається, що позивачем не було здійснено волевиявлення на реалізацію ним свого права на приватизацію квартири . А тому видача 03 липня 1999 року довідки про склад сім*ї без зазначення його даних та здійснення в подальшому процедури приватизації членами його сім*ї не суперечать діючому законодавству. Таким чином, висновок суду першої інстанції про реалізацію в даному випадку права на приватизацію квартири особами, які постійно проживають у цій квартирі відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Посилання позивача на порушення його права на приватизацію є безпідставним. Як в ході розгляду справи у суді першої інстанції ,так і в апеляційній інстанції позивачем не доведено наявності порушення його прав.Не доведено постійного мешкання у спірній квартирі ,в тому числі тимчасової відсутності.

З вищенаведеного апеляційний суд вважає правильним висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог за відсутністю доказів на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційний вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими , а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Судді: