У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 7 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно - житловий будинок АДРЕСА_1. Згідно із заповітом від 7 березня1986 року ОСОБА_5заповіла зазначений будинок його матері - ОСОБА_6, яка в порядку ст. 549 ЦК УPCP прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, у тому числі: проводила ремонтні роботи убудинку, обробляла земельну ділянку, укладала договори страхування спадкового майна за вказаною адресою, однак до нотаріальної контори не зверталась і спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Він та його сестра - ОСОБА_4, прийняли спадщину після смерті матері, звернувшись до нотаріальної контори із заявою у встановлені законом строки. Оскільки у спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2011 рокуправо власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері було визнано за ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним, як другим спадкоємцем після смерті матері, право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 7 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок, який належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 1967 року, не увійшов до складу спадщини після смерті ОСОБА_6, оскільки не є тим самим нерухомим майном, яке на час розгляду даної справи знаходиться на земельній ділянці за цією ж адресою і має статус «самочинного», у зв'язку з чим фактично відсутній предмет спору.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5 встановлено в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2011 року, тому наявні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на спадкове майно після померлої ОСОБА_6

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов до них із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно - житловий будинок АДРЕСА_1. Згідно із заповітом від 7 березня1986 року ОСОБА_5 заповіла зазначений будинок матері сторін - ОСОБА_6, яка в порядку ст. 549 ЦК УPCPприйняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління і володіння спадковим майном: користувалася будинком, обробляла земельну ділянку біля будинку, однак правовстановлюючих документів на себе не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. У встановлений законом строк у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини звернулися її діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Оскільки у спадкодавця були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1, постановою нотаріуса від 13 березня 2012 року відповідачубуло відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку даного спадкового майна.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 липня 2011 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року, позов ОСОБА_4 задоволено і визнано за нею право власності на 1/2 частку житловогобудинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 6 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок, що набрало законної сили, встановлено, що належний ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 згорів у 2000 році, а згідно з фотографіями земельної ділянки по АДРЕСА_1 за квітень 2005 року, де був раніше будинок ОСОБА_5, будь-які споруди відсутні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак апеляційний суд не взяв до уваги в якості доказів: звіт про оцінку майна від 13 січня 2006 року; технічний паспорт на одноквартирний (садибний) житловий будинок АДРЕСА_1, виданий 8 лютого 2013 року ОСОБА_3; пояснення представника позивача про те, що на земельній ділянці існує будинок під літерою «Д», який не належить до спадкової маси; ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_3 про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва; якими встановлено повну руйнацію будинку під літерою «А», що належав ОСОБА_5, без збереження його контурів, не надав їм належної правової оцінки в силу ст. 212 ЦПК України.

Таким чином, у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд наведені положення закону та обставини справи не врахував, не встановив на 1/2 частку якого будинку спадкового чи новоствореного позивач просить визнати за ним право власності, дійшовши передчасного висновку про відсутність доказів руйнації належного ОСОБА_5 будинку та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 за відсутності належним чином оформленого правовстановлюючого документа на будинок і належності його до спадкової маси.

За таких обставин рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 7 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик