Справа № 465/1771/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/370/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_5»яни Григорівни на рішення Франківського районного суду м. Львова від 7 вересня 2015 року, по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 7 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5 Поділено майно, що є у спільній сумісній власності сторін - квартиру №104 на вулиці Керамічній, 4 у м.Львові шляхом визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності на цю квартиру таким чином: ОСОБА_6 належить 1/4 ідеальна частина квартири, ОСОБА_7- 1/4 ідеальна частина квартири; ОСОБА_3 належить 1/4 ідеальна частина ОСОБА_8 належить 1/4 ідеальна частина квартири.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_5, яка вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю. Зазначає, що відсутній предмет спору. Вказує, що відповідачі планують подати до суду зустрічний позов про припинення права власності позивача на частку у квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України). Виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки позивача між останнім і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності (Узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок»).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №233796 від 23 квітня 2007 року у спільній сумісній власності сторін знаходиться квартира №104 загальною площею 63,2 кв.м. на вул.Керамічній, 4 у м.Львові, площа підвалу 1,0 кв.м.

З довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №43372940 від 7 вересня 2015 року, вбачається, що право спільної сумісної власності було зареєстровано 14 червня 2007 року, на підставі свідоцтва про право власності №233796 від 23 квітня 2007 року, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом №81-Ж-Ф.

Встановлено, що добровільно визначити свою частку у спірному майні позивач не може, так як відповідачі ухиляються від вирішення даного питання в позасудовому порядку, шляхом укладення договору про виділення часток у спільній сумісній власності на квартиру, про що було надано позивачем заяву-пропозицію від 1 березня 2015 року, яка направлена відповідачам рекомендованим листом, про що свідчит квитанція ЛД УППЗ «Укрпошта» від 19 березня 2015 року.

Згідно з ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За домовленістю між співвласниками майно, що є обєктом спільної сумісної власності, може бути поділене шляхом встановлення часток співвласників у праві власності на спільне майно. За ініціативою одного або декількох співвласників та у разі відсутності згоди решти співвласників поділ майна можливий в судовому порядку.

При поділі майна чинним є правило про рівність часток всіх співвласників, якщо інше не встановлене законом, домовленістю співвласників або судом.

Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз»яснив, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

У п.17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство"); спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна; частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку про підставність позовних вимог, оскільки спірна квартира є у спільній сумісній власності сторін, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, при цьому сторони укласти договір щодо визначення часток у добровільному порядку не можуть.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає встановленим судом обставинам.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5»яни Григорівни відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 7 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді