Справа №2-3853/11 17.05.2016 17.05.2016 17.05.2016
Провадження №22-ц/784/1083/16
Суддя по першій інстанції ОСОБА_1
Категорія - 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

17 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю:

- представника позивача - Банку - ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2012 року у справі за

позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У серпні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Банк посилався на те, що 1 березня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір (який складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів), за умовами якого відповідач отримав 2000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 19,20 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач зобовязався щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти, комісію, пеню та штрафи згідно з Умовами і Правилами надання банківських послуг.

Посилаючись на викладені обставини та неналежне виконання ОСОБА_4. умов кредитного договору, з урахуванням уточнених позовних вимог, Банк просив стягнути з нього заборгованість, яка утворилася станом на 31 березня 2011 року в сумі 2 761,66 дол. США, що еквівалентно 21982,82 грн. (по курсу НБУ від 11 квітня 2011 року 7,96 грн. за 1 дол. США), із яких заборгованість:

-1 301,27 дол. США - за кредитом;

-1 118,62 дол. США - по процентам за користування кредитом;

-150,44 дол. США - по комісії;

-62,81 дол. США - штраф (фіксована частина);

128,52 дол. США штраф (процентна складова).

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до Банку про встановлення нікчемності вказаного кредитного договору у звязку з недотриманням сторонами обовязкової письмової форми, посилаючись на те, що саме Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи позичальник не підписував.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2011 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_4

Зазначена ухвалу суду не оскаржується.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2012 року позов Банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь позивача 2 482,70 дол. США заборгованості за кредитним договором, із яких: 1 301,27 дол. США заборгованість за кредитом, 1118,62 дол. США - заборгованості за по процентам за користування кредитом, 62,81 дол. США - штраф. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення районного суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Банку, у звязку з тим, що кредитний договір є нікчемним з підстав, передбачених ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо введення позичальника в оману.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача заборгованість на користь Банку за мінусом 150,44 дол. США комісії та 128 ,52 дол. США штрафу - процентної складової, суд першої інстанції послався на вимоги ч. 1 ст. 69 Конституції України про неможливість подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме порушення, а також на ч. 3 ст. 509 ЦК України щодо засад добросовісності, розумності та справедливості зобовязань.

Колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та відсотки.

За змістом ст. ст. 526, 527, 530, 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог Цивільного Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, 1 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, який складається із Заяви позичальника, Памятки клієнта, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Датою укладення договору є дата підписання позичальником заяви.

На зворотному боці Заяви позичальника заявник своїм підписом засвідчив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг , а також Тарифами банку, які йому надані для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с. 7).

За умовами договору Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна Gold» у розмірі 2 000 дол. США зі сплатою 1,6 % в місяць із розрахунку 360 днів у році (або 19,20 % річних) на суму залишку заборгованості. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії картки.

Відповідач зобовязався щомісячно повертати кредитні кошти та сплачувати проценти за користування ними у розмірі 7 % від залишку заборгованості до останнього дня кожного місяця, як це передбачено Тарифами по особовим картковим рахункам, затвердженими наказом голови правління Банку № 1256 від 2 грудня 2003 року (а.с. 136-145) та наказом від 4 червня 2008 року № СП -2008 -624 (а.с . 167-173).

Згідно п. 9.12 Умов, які затверджені наказом від 24 травня 2005 року № С-89, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонгується на такий самий термін (а.с. 146-153).

Крім того, відповідно до п. 3, 5.4 Правил користування платіжною карткою, які затверджені наказом № С-120 від 20 липня 2005 року (а.с. 156-161) граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено також щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на платіжній картці (в полі MONТH).

20 березня 2007 року ОСОБА_4 отримав платіжну картку.

Позичальник неналежно виконував умови кредитного договору, у звязку з чим згідно із розрахунком Банку (а.с. 4-5) станом на 31 березня 2011 року утворилася заборгованість в сумі 2 761,66 дол. США, що еквівалентно 21982,82 грн. (по курсу НБУ від 11 квітня 2011 року 7,96 грн. за 1 дол. США), із яких заборгованість:

-1 301,27 дол. США - за кредитом;

-1 118,62 дол. США - по процентам за користування кредитом;

-150,44 дол. США - по комісії;

-62,81 дол. США - штраф (фіксована частина);

-128,52 дол. США штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість Банку просив стягнути з відповідача.

Частково задовольняючи позов Банку та стягуючи заборгованість з відповідача за мінусом 150,44 дол. США комісії та 128 ,52 дол. США штрафу - процентної складової, суд першої інстанції послався на вимоги ч. 1 ст. 69 Конституції України про неможливість подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме порушення, а також на ч. 3 ст. 509 ЦК України щодо засад добросовісності, розумності та справедливості зобовязань.

В апеляційній скарзі представник позивача посилався на нікчемність укладеної кредитної угоди в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» з підстав введення споживача в оману внаслідок нечесної підприємницької практики. Оскільки отримавши кредит в доларах США, відповідач не міг отримувати долари США через банкомат, а також не усвідомлював, що збільшення вартості долару США по відношенню до національної валюти ( гривни) не зберігає платіжної здатності картки.

Між тим, такі доводи не узгоджуються з матеріалами справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на час укладення кредитної угоди, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так, згідно із витягом із особового рахунку позичальника ОСОБА_4, він користувався платіжною карткою, починаючи з 20 березня 2007 року по 25 травня 2008 року, проводячи платежі та знімаючи через банкомати грошові кошти і здійснюючи погашення заборгованості як в доларах США, так і в національній валюті ( гривні). Зокрема, 20 березня 2007 року він зняв з карткового рахунку 1545 дол. США, а 16 квітня 2007 року від нього поступило на рахунок 1 904,72 дол. США (а.с. 71-84).

За такого, доводи апеляційної скарги про нікчемність кредитної угоди в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними.

До того ж, представник позивача брав участь у справі в суді першої інстанції і таких доводів в обгрунтування своїх заперечень не зазначав, як і не надавав відповідних доказів та пояснень щодо введення відповідача в оману.

Його посилання на те, що суд має самостійно надати оцінку доводам щодо нікчемності угоди, не впливають на його обовязок щодо надання доказів на підтвердження того, які саме дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману.

Враховуючи викладене, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: