У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Гримич М.К., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Дніпропетровська міська рада, виконавчий комітет Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, про усунення перешкод в здійсненні права користування домоволодінням та земельною ділянкою, шляхом зобов'язання приведення домоволодіння у первинний стан, стягнення моральної шкоди та притягнення до відповідальності, за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа Дніпропетровська міська рада, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визначення площі земельної ділянки, відновлення меж між земельними ділянками та усунення перешкод в здійсненні права користування домоволодінням та земельною ділянкою, шляхом знесення самовільно збудованих парканів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2004 року ОСОБА_6звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_2, а власниками суміжної з нею частини домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які в травні 2004 року почали самовільне будівництво прибудови житлового будинку з будівництвом 2-х поверхового будинку на частині належної їй земельної ділянки без погодженого і затвердженого проекту та дозволу з порушенням будівельних норм та правил, інсоляції її будинку. Посилаючись на вказані обставини та уточнивши позовні вимоги позивач просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування належною їй земельною ділянкою та домоволодінням, шляхом зобов'язання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 привести своє домоволодіння у первинний стан, який існував до початку будівництва; стягнути з них на її користь моральну шкоду в сумі 15000 грн та притягти їх до відповідальності за невиконання ухвали Кіровського районного суду від 16 вересня 2004 року.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали зустрічний позов, обґрунтовуючи його тим, що 13 липня 2002 року за договором купівлі-продажу вони придбали у власність 30/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, яке в цілому на праві спільної часткової власності належить також ОСОБА_9 - 24/100 частини, ОСОБА_11 - 23/100 частини, ОСОБА_10 - 24/100 частини і виділ його часток в натурі не проводився, при цьому домоволодіння складається з двох житлових будинків літ.А-1, Е-1,2, господарських будівель та споруд, з яких житловий будинок літ.А-1 знаходиться у фактичному користуванні співвласників ОСОБА_11 та ОСОБА_10, а житловий будинок літ.Е-1,2 - у фактичному користуванні їх та ОСОБА_9 і складається з двох окремих квартир, що мають власний вхід. Згідно технічної документації домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 820 кв.м., але згідно висновку №571 від 26 липня 2000 року фактично займає площу 865 кв.м. і такий порядок користування склався історично між попередніми співвласниками домоволодіння задовго до проведення експертизи. У технічній документації, починаючи з моменту інвентаризації домоволодіння (тобто з 1949 року), нанесені межі земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1, які співпадають як за масштабом (розміром ділянки), так і вказують сумісні межі з іншими землекористувачами, межа із земельною ділянкою на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_2, завжди мала вигляд чіткої прямої лінії і такий вигляд земельна ділянка має в плані зовнішніх меж земельної ділянки (від Г до Д) Державного акту на право приватної власності на землю від 28.07.1998 року на ім'я ОСОБА_6, а також в плані земельної ділянки технічного паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_2. Такий вигляд межа мала і на день придбання ними 30/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, при цьому на межі стояв паркан з металевої сітки, але звернувшись до суду з позовом ОСОБА_6 протягом 2005-2007 років умисно знищила межовий знак і знесла паркан, який розділяв земельні ділянки між домоволодіннями, та почала будувати паркан з цегли, який зводився не на місці старого паркану, а на території їх домоволодіння, мав форму ломаної лінії та заходить на територію їх домоволодіння на 0,4-0,8 м в різних місцях, має розмір 3 м заввишки та розташований майже впритул до вікон їх будинку. Крім того, ОСОБА_6 зробила хвіртку з виходом на територію їх домоволодіння у цегляному паркані поряд зі своїм сараєм літ.И та на території їх домоволодіння побудувала ще один паркан від їх вбиральні літ.З до рогу їх будинку, фактично прибудувавши його до стіни їх будинку, що позбавило можливості обслуговувати будинок та мостіння біля нього зі сторони межі. Обидва паркани ОСОБА_6 звела на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка не була відведена для цих цілей та для домоволодіння АДРЕСА_2, без належного дозволу з боку інших законних користувачів земельної ділянки, з якими ОСОБА_6 не погодила межі земельної ділянки площею 951,98 кв.м., а підпис ОСОБА_12 жодного правового значення не має, оскільки вона ніколи не була співвласником цього домоволодіння та її ніхто не уповноважував ставити підпис в акті.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_7 і ОСОБА_8 просили суд визнати площу земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1, в розмірі 865 кв.м. за фактичним використанням земельної ділянки станом на 26 липня 2000 року; відновити за рахунок ОСОБА_6 межу між земельними ділянками, на яких розташовані домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, за фактичним використанням земельних ділянок станом на 26 липня 2000 року; усунути перешкоди в здійсненні права користування домоволодінням АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 865 кв.м., на якій воно розташоване, шляхом знесення двох самовільно збудованих цегляних парканів за рахунок ОСОБА_6

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Позивач за первісним позовомОСОБА_6, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову з ухваленням в цій частині нового рішенняпро задоволення заявлених нею позовних вимог, в іншій частині рішення судів залишити без змін.

В частині вирішення зустрічного позову судові рішення сторонами не оскаржуються, тому не переглядаються судом касаційної інстанції на предмет законності і обґрунтованості в касаційному порядку.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сам факт потрапляння опадів з будинку по АДРЕСА_1 на територію земельної ділянки по АДРЕСА_2 не є достатньою підставою для застосування таких заходів, як знесення самочинного будівництва. ОСОБА_6 не надано доказів, що вказані недоліки не можуть бути усунуті шляхом змін до проекту реконструкції та подальшої перебудови і облаштування відповідних систем водовідведення опадів з даху будинку. Положеннями ст. ст. 16, 376 ЦК України та ст. 152 Земельного кодексу України не передбачено такого способу захисту, як зобов'язанняприведення самочинно збудованого домоволодіння у первинний стан. Позовні вимоги ОСОБА_6 заявлені лише до ОСОБА_7 і ОСОБА_8, при тому, що такі вимоги фактично стосуються також прав і інтересів інших співвласників домоволодіння - ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, частки яких у домоволодінні в натурі не визначались і не виділялись.

ОСОБА_6 не надано належних доказів щодо порушення її прав, як землекористувача внаслідок здійснення відповідачами самочинного будівництва на суміжній земельній ділянці, негативних наслідків від здійснення такого будівництва. Сам факт такого будівництва та неодноразові звернення в зв'язку з цим позивача до контролюючих органів, не підтверджує заподіяння останній моральної шкоди та не є достатніми підставами, передбаченими ст. 23 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 5 березня 1986 року є власником домоволодіння по АДРЕСА_2, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,0952 га, що належить на праві власності ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28 липня 1998 року.

Власниками суміжного домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 - 30/100 частин, ОСОБА_9 - 24/100 частини, ОСОБА_11 - 23/100 частини, ОСОБА_10 - 24/100, виділ часток якого в натурі не проводився і яке складається з двох житлових будинків літ.А-1, Е-1,2, господарчих будівель та споруд, при цьому житловий будинок літ.А-1 знаходиться у фактичному користуванні співвласників ОСОБА_11 та ОСОБА_10, житловий будинок літ. Е-1,2 - у фактичному користуванні ОСОБА_7, її чоловіка ОСОБА_8, а також ОСОБА_9, і складається з двох окремих квартир, що мають власний вхід.

Рішенням виконкому Красногвардійської ради трудящих від серпня 1956 року № 807 колишнім власникам домоволодіння по АДРЕСА_1 було дозволено збудувати будинок замість зруйнованого, з виділенням земельної ділянки площею 820 кв.м.

На даний час фактично в користуванні власників цього домоволодіння знаходиться земельна ділянка площею 865 кв.м, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи №571 від 26 липня 2000 року.

Судами встановлено, що протягом 2004-2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за наявності дозволу інших співвласників здійснили реконструкцію домоволодіння по АДРЕСА_1, шляхом капітального ремонту та добудови другого поверху, але без належним чином розробленого та затвердженого проекту, відповідного дозволу уповноважених органів, що підтверджується висновком ПТП «Агротехбуд» від 6 вересня 2004 року та висновком Дніпропетровського НДІ судових експертиз №1217 від 8 жовтня 2004 року, тобто є самочинним будівництвом.

За висновком Придніпровської академії будівництва та архітектури від 21 вересня 2007 року реалізація проектного рішення надбудови по АДРЕСА_1, не впливає на виконання норм тривалості інсоляції для приміщень в будинку по АДРЕСА_2, оскільки зона затінення від надбудови знаходиться за межами житлової зони цього будинку.

Абзацом 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Відповідно до вимог ст. 152 ЖК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Позивач за первісним позовом посилалася на те, що реконструкція домоволодіння по АДРЕСА_1 проводилась відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з порушенням будівельних норм та правил, без відповідного дозволу та погодженого проекту, а також на те, що внаслідок самочинного будівництва порушується інсоляція належного їй будинку АДРЕСА_2, площа даху збудованого відповідачами будинку виходить за межі зовнішніх стін на відстань одного метру, внаслідок чого дощові та талі води стікають на територію належного їй домоволодіння.

На підтвердження викладених в позовній заяві доводів в частині порушення інсоляції, ОСОБА_6 було надано висновок ПТП «Агротехбуд» від 8 вересня 2004 року та висновок №1217 від 8 жовтня 2004 року Дніпропетровського НДІ судових експертиз (т.1 а.с. 19-21,3 8-43).

Разом з тим, в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК Українисуд не встановив фактичних обставин, що мають юридичне значення для правильного вирішення спору, зокрема: не встановив, чипорушується інсоляція належного позивачу за первісним позовом будинку АДРЕСА_2, чи виходить площа даху збудованого відповідачами будинку за межі зовнішніх стін на відстань одного метру, внаслідок чого дощові та талі води стікають на територію належного їй домоволодіння; чи не порушуються права позивача здійсненою відповідачами реконструкцією та будівництвом.

Позивач за первісним позовом посилалася на те, що у фактичному користуванні власників домоволодіння по АДРЕСА_1 знаходиться земельна ділянка площею 820 кв.м.

Разом з тим, суди виходили з того, що власники вказаного домоволодіння фактично користуються земельною ділянкою 865 кв.м. При цьому, не зазначили доказів, якими підтверджуються вказані обставини, обмежились посиланням на те, що ці обставини не заперечувались сторонами. При тому, що такі обставини заперечувались ОСОБА_6

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Разом з тим, вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили доводи позивача за первісним позовом щодо порушення її прав, здійсненими відповідачами добудовою та надбудовою до будинку, не перевірено наявність усіх умов, передбачених законом, зокрема дотримання будівельних норм і правил при здійсненні цих прибудов, наявність відповідного дозволу компетентного органу, відповідно до ст. 152 ЖК України.

Не перевірено чи встановлювались межі земельних ділянок, якими користуються сторони, чи виносились вони на місцевість, чи зведені ОСОБА_6 паркани на межі належної їй земельної ділянки.

В ході розгляду справи призначалась комплексна земельно-технічна та будівельно-технічна експертизи.

Разом з тим, згідно висновку Дніпропетровського НДІ судових експертиз від 2 лютого 2015 року (т.3 а.с.212- 230), на більшість запитань, поставлених перед експертом та які мають істотне значення для правильного вирішення спору, що виник між сторонами, відповіді не надано.

Ненадання відповідей на поставлені перед експертами питання були пов'язані з невиконанням відповідних клопотань експертів.

Згідно ст. 179 ЦПК Українипредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Розглядаючи даний спір, суди не перевірили причин невиконання вимог експертів, а також обставин щодо ухилення сторін від подання експертам необхідних матеріалів.

За умов недостатності доказів для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рішення не обговорено питання щодо повторного призначення відповідної судової експертизи, не роз'яснено особам, які беруть участь у справі обов'язки щодо доказування і подання доказів, наслідки не призначення експертизи, а також положення щодо належності та допустимості доказів.

Фактично суди усунулись від виконання обов'язку повного встановлення фактичних осбатвин справи та залишили спір, який виник між сторонами не вирішеним.

Суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі, усіх осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення даного спору, зокрема інших співвласників домоволодіння - ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, частки яких у домоволодінні в натурі не визначались і не виділялись.

Апеляційний суд, звернув увагу на зазначене та не виправив вказаного порушення в силу положень ст.303 ЦПК України щодо меж розгляду справи та відсутності повноважень наданих йому цим Кодексом, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову.

В ході розгляду даної справи місцевим та апеляційним судами не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень та не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вищесвідчить про порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені цими судами рішення в частині вирішення первісного позову не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Дніпропетровська міська рада, виконавчий комітет Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, Державна архітектурно-будівельна інспекція України, про усунення перешкод в здійсненні права користування домоволодінням та земельною ділянкою, шляхом зобов'язання приведення домоволодіння у первинний стан, стягнення моральної шкоди та притягнення до відповідальності скасувати.

Справу у цій частині передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіМ.К. Гримич
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова
І.М. Фаловська