Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати встановлення цегляних перегородок, які перекривають прохід до дверей та сходів на другий поверх нежилого приміщення НОМЕР_3 з центрального входу з фасадної сторони будинку по АДРЕСА_1, незаконним та таким, що порушує її права як власника нежилого приміщення НОМЕР_3, зобов'язати відповідачів демонтувати дві перегородки, які перекривають прохід до дверей та сходів на другий поверх до нежилого приміщення НОМЕР_3 з центрального входу з фасадної сторони будинку, не чинити перешкод у користуванні зазначеним нежилим приміщенням, стягнути з відповідачів 8 тис. грн витрат на правову допомогу та 14 022 грн витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона є власником нежилого приміщення НОМЕР_3, яке знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1. Відповідачі є власниками нежитлових приміщень № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 на першому поверсі цього будинку. Вхідний тамбур був обладнаний окремими вхідними дверима до приміщень № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 та до сходів на другий поверх, тамбур знаходився у спільному користуванні. Проте відповідачі переобладнали тамбур, а саме: перед дверима до сходів на другий поверх до приміщення НОМЕР_3 встановлено цегляну перегородку і другою перегородкою тамбур розподілено на дві частини таким чином, що утворено два вхідних тамбури, через які облаштовано окремі входи до приміщень № НОМЕР_4 та НОМЕР_1. Через такі незаконні дії відповідачів вона позбавлена можливості користуватися сходами, щоб зайти до приміщення НОМЕР_3, та вимушена користуватися евакуаційним виходом.

Ураховуючи вищевикладене, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано встановлення цегляних перегородок, які перекривають прохід до дверей та сходів на другий поверх до нежилого приміщення НОМЕР_3 з центрального входу з фасадної сторони будинку по АДРЕСА_1, секція 2 у м. Києві, незаконним та таким, що порушує права ОСОБА_3 як власника нежилого приміщення НОМЕР_3 даного будинку. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 демонтувати перегородки, які перекривають прохід до дверей та сходів на другий поверх до нежилого приміщення НОМЕР_3 з центрального входу з фасадної сторони будинку по АДРЕСА_1, секція № 2 у м. Києві. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні нежилим приміщенням НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, секція 2 у м. Києві. Стягнуто з відповідачів у рівних частках на користь позивачки 609 грн судового збору, 8 тис. грн витрат на правову допомогу, 5 535 грн витрат на судову експертизу.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, поданій представником ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Статтями 13 та 41 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності; власність зобов'язує; власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником нежилого приміщення НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 у м. Києві, загальною площею 392,1 кв. м на другому поверсі, на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2010 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Діаверітас», як покупцем, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, як покупцями, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та на підставі договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення від 18 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СкляромО.Л.

Згідно з листом КП «Житлоінвест-УКБ» від 20 серпня 2014 року житловий будинок АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію у березні 2005 року.

На першому поверсі даного будинку розташовані два нежилі приміщення: НОМЕР_1, яке належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 18 січня 2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, та НОМЕР_2, яке належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 19 грудня 2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради.

Після завершення будівництва зазначеного вище будинку єдиний вхід до нежилих приміщень № НОМЕР_3, 210 та НОМЕР_1 було збудовано через перший поверх.

На даний час у вхідному тамбурі встановлено дві перегородки і тамбур переобладнано: перед дверима до сходів на другий поверх до приміщення НОМЕР_3 встановлено цегляну перегородку і другою перегородкою тамбур розподілено на дві частини таким чином, що утворено два вхідні тамбури, через які облаштовано окремий вхід до приміщень № НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перепланування вхідного тамбура проведено без дотримання порядку, встановленого нормами законодавства в галузі містобудування, внаслідок чого порушено права та інтереси позивачки, оскільки перекрито вхід на сходи до другого поверху до приміщення НОМЕР_3.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що спірні перегородки входять до складу нежилих приміщень № НОМЕР_2 та НОМЕР_1, власниками яких відповідачі є на законних підставах, їх знесення призведе до порушення прав останніх.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про основи містобудування» (далі - Закон) будівельні норми, державні стандарти, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку і реалізацію містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів з урахуванням соціальних, природно-кліматичних, гідрогеологічних, екологічних та інших умов і спрямовані на забезпечення формування повноцінного життєвого середовища та якнайкращих умов життєдіяльності людини. Будівельні норми, державні стандарти, норми і правила щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і будівництва об'єктів містобудування розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному законом.

Відповідальність за порушення містобудівного законодавства відповідно до ст. 25 Закону настає для осіб винних, зокрема, у: недотриманні державних стандартів, норм і правил при проектуванні і будівництві; проектуванні об'єктів з порушенням затвердженої у встановленому порядку містобудівної документації; виконанні будівельних чи реставраційних робіт без дозволу та затвердженого у встановленому порядку проекту або з відхиленням від нього; самовільній зміні архітектурного вигляду споруди в процесі експлуатації; недотриманні екологічних і санітарно-гігієнічних вимог, встановлених законодавством при проектуванні, розміщенні та будівництві об'єктів.

Відповідно до п. 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила), перепланування дозволяється робити лише після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Пунктом 1.4.5 Правил визначено, що для одержання дозволу на переобладнання або перепланування нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або вповноважена ним особа подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та подаватися наступні документи, зокрема: копія поверхових планів, завірених в установленому порядку; проект переобладнання або перепланування нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку, згода власників, співвласників на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до технічного плану, виготовленого 19 лютого 2005 року, вхідний тамбур був місцем загального користування для трьох приміщень: на першому поверсі - № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 і на другому поверсі - НОМЕР_3.

Встановленням двох перегородок до вхідного тамбура, який мав призначення як місце загального використання власниками цих приміщень, поділено на два окремі тамбури для окремого проходу до приміщення НОМЕР_1 та до приміщення НОМЕР_2 і перекрито вхід на другий поверх до приміщення НОМЕР_3.

Докази про те, що встановлення спірних перегородок у вхідному тамбурі, через який первинно було сплановано вхід до приміщень № НОМЕР_1, 210 та на другий поверх до приміщення НОМЕР_3, погоджувалось у встановленому законом порядку, зокрема, із Святошинським районним управлінням ГУ ДСНС України у м. Києві, в матеріалах справи відсутні.

Водночас, з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 квітня 2015 року, проведеної в рамках даної справи, вбачається, що встановлення цегляних перегородок проведено незаконно та з порушенням вимог державних будівельних норм. Так, у висновку зазначено, що станом на час проведення обстеження цегляні перегородки та дверні прорізи при входах до груп нежитлових приміщень № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 в будинку по АДРЕСА_1 в м. Києві не відповідають наданій на дослідження робочій документації. Розташування цегляних перегородок при входах до груп нежитлових приміщень № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 в будинку по АДРЕСА_1 в м. Києві не відповідає вимогам державних будівельних норм.

Крім того, незаконне облаштування двох перегородок в зазначеному тамбурі підтверджується і іншими наявними в матеріалах справи письмовими доказами: листом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 13 травня 2014 року (а. с. 28, т. 1); листом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 13 січня 2015 року (а. с. 151, т. 1); висновком спеціаліста від 09 серпня 2014 року (а. с. 53, т. 1); листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської міської ради (а. с. 98, т. 1); листом ТОВ «Український центр інжинірингу, маркетингу і менеджменту» від 26 лютого 2015 року (а. с. 241, т. 1).

За таких обставин суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, встановивши, що переплануванням вхідного тамбура без дотримання порядку, встановленого правовими нормами, позивачці обмежено вхід до її приміщення НОМЕР_3, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог останньої.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року скасувати.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик