Справа № 285/2741/16-ц
провадження № 4-с/0285/15/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

у складі: головуючого судді Помогаєва А.В.

за участю секретаря судового засідання Сарган О.А.

розглянувши скаргу Новоград-Волинського навчально-виховного комплексу "Гімназія імені ОСОБА_1 - школа 1 ступеня" на дії державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного ВДВС ГУЮ у Житомирській області

встановив:

30.09.2016 р. до суду надійшла вищезазначена скарга, з якої вбачається, що 06.09.2016 року державним виконавцем складено акт опису і арешту майна боржника за виконавчим провадженням, за яким описано і накладено арешт на майно (люстру та шафу), виявлене у боржника. Копію акту боржником отримано поштою 20.09.2016 року.

Гімназія звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яку обґрунтовують тим, що акт опису складено за відсутності представника гімназії. Крім того описані речі не належать боржнику, а тому не підлягають опису і арешту, оскільки згідно статуту навчального закладу майно є власністю територіальної громади і передано на праві оперативного управління. Просили визнати дії державного виконавця щодо опису і арешту майна неправомірними та зобовязати його усунути порушення вимог чинного законодавства.

Представник заявника у судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги скарги просив задовольнити.

Представник Новоград-Волинського міськрайонного ВДВС у судове засідання повторно не зявилась, подавши заяву про відкладення розгляду скарги.

Стягувач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, однак про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Новоград-Волинським ВДВС не виконано вимогу ухвали суду від 30.09.2016 року про витребування матеріалів виконавчого провадження.

Зважаючи на повторну неявку сторін по справі та встановлені законом скорочені терміни розгляду даної категорії справ, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV, згідно його преамбули, визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Виконавче провадження відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені заходи примусового виконання рішень, якими, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Статтею 52 наведеного закону встановлений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, зокрема, стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт.

Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно.

Судом встановлено, що на виконанні у Новоград-Волинському ВДВС перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-914 від 15.08.2014 року, про стягнення з Новоград-Волинського навчально-виховного комплексу "Гімназія імені ОСОБА_1 - школа 1 ступеня" на користь ОСОБА_2 3500 грн.

06.09.2016 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, з якого вбачається, що під час його складання була присутня заступник директора гімназії ОСОБА_3, яка прийняла описане майно на відповідальне зберігання (а.с. 6).

Таким чином спростовується посилання боржника на нібито проведення виконавчої дії за відсутності представника адміністрації гімназії.

Боржник за виконавчим документом є закладом освіти, який утворено Новоград-Волинською міською радою. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Гімназія є юридичною особою.

Боржник у своїй скарзі посилається на розділ V Статуту Гімназії, згідно якого майно навчально-виховного комплексу є власністю територіальної громади і передано на праві оперативного управління. Копію статуту суду не надано.

Відповідно до ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Відповідно до ст. 137 Господарського Кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Таким чином, Гімназія, як юридична особа, несе відповідальність за своїми зобовязаннями усім своїм майном. Правовий режим майна, яким боржник володіє на праві оперативного управління відрізняється від права власності лише повноваженням власника здійснювати контроль та вилучати таке майно.

Крім того, ч. 1 ст. 219 Господарського Кодексу України передбачає відповідальність за порушення господарських зобовязань майном, яке належить правопорушнику на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління. Отже, Закон не встановлює обмежень майнової відповідальності юридичних осіб, які б випливали з особливостей майнового права оперативного управління.

Враховуючи, що арештоване майно не було вилучене власником (територіальною громадою в особі органів місцевого самоврядування), за бухгалтерським обліком та фактично перебувало у володінні боржника, суд визнає безпідставним посилання заявника на те, що описане майно йому не належить і на нього не може бути звернуто стягнення за виконавчим листом.

Встановлене ч. 4 ст. 63 Закону України «Про освіту» обмеження, згідно якого «основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством», не стосується правовідносин, стороною яких є заклади освіти комунальної форми власності (у даному випадку боржник). Крім того, процедура звернення стягнення на майно боржника в порядку примусового виконання рішення суду прямо передбачена Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимога боржника про визнання дій державного виконавця неправомірними є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо посилання скарги на необхідність виключити з акту опису і арешту майна від 06.09.2016 року все описане майно, як таке, що не належить боржнику, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Порядок зняття арешту з майна під час виконавчого провадження визначено ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, ч. 1 ст. 60 зазначеного Закону передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналіз положень ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що рішення суду про зняття арешту є рішенням прямої дії, що має наслідком обовязок державного виконавця винести відповідну постанову. Лише у випадку, якщо рішення суду про зняття арешту набрало законної сили, а державний виконавець не виносить постанову про зняття арешту, така бездіяльність може бути оскаржена у встановленому порядку.

Виключення майна з акту опису і арешту державним виконавцем, як це просить заявник у своїй скарзі, законом взагалі не передбачено. Таким чином, з урахуванням положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» такі повноваження не належать до компетенції державного виконавця.

Суд дійшов висновку, що дії державного виконавця є правомірними, підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні, отже скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись, ст.ст. 383-387 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Головуючий: