АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/391/16 Справа № 202/5822/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Марченко Н. Ю. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пономарь З.М.,

за участю секретаря - Хлус Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що має з відповідачем спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З дня народження дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Згідно усної домовленості сторін відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1500 грн. щомісячно. З жовтня 2012 року по травень 2013 року відповідач перераховував на картку позивача щомісячно 1 500 грн. У 2014 році відповідач перерахував лише 3000 грн., а у 2015 році аліменти взагалі не сплачував. Вважала, що за період із 24 вересня 2011 року по 24 червня 2015 року відповідач повинен був сплатити аліменти на суму 67 500 грн. Фактично відповідачем сплачено 22 100 грн. Тому, станом на 24 червня 2015 року заборгованість по аліментам складає 45400 грн.

29 травня 2014 року їх син був травмований, має діагноз посттравматичне укорочення до 2 см нижньої правої кінцівки та потребує домашнього догляду. Позивач ніде не працює, оскільки змушена постійно доглядати дитину та відвідувати з нею лікувальні процедури, отримує лише щомісячну соціальну допомогу в розмірі 866,67 грн. Згідно довідки лікаря №35 від 22 червня 2015 року сину рекомендоване санаторно-курортне лікування в санаторії «Авангард» м. Немирів. 22 червня 2015 року вона письмово звернулася до відповідача з проханням перерахувати на її користь заборгованість по аліментам та вартість путівки на лікування сина, проте відповідач її вимогу проігнорував. З цих підстав позивач збільшила під час судового розгляду позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина, в твердій грошовій сумі 2 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача заборгованість по аліментам у розмірі 45400 грн.; вартість санаторно-курортної путівки для лікування сина в розмірі 12 285 грн.; суму, витрачену на лікування сина в розмірі 853,35 грн. та її поїздки до травмованого сина в м. Севастополь у розмірі 1 422 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 09 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 половину вартості путівки на санаторно-курортне лікування в розмірі 6 142 грн. 50 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір у дохід держави в розмірі 487,2 грн.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошової суми, витраченої на лікування сина, а в іншій частині залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина проживає разом із матір'ю та знаходиться на її утриманні, про що свідчить довідка про склад сім'ї позивача та не заперечувалося відповідачем.

У зв'язку з отриманою в 2014 році травмою відповідно до рішення ЛКК від 23 червня 2015 року малолітній ОСОБА_4 потребує індивідуального догляду для проведення реабілітаційних заходів.

При ухваленні рішення суд застосував приписи ст. 180, 181, 182, ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 184 СК України, та зазначив, що відповідач працює менеджером Дніпропетровського представництва ТОВ «Сонар» та його щомісячний дохід з урахуванням відрахувань податків складає 5 065,66 грн.

Врахувавши те, що відповідач отримує регулярний стабільний дохід, суд дійшов висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у частці від його доходу, а не в твердій грошовій сумі.

Взявши до уваги матеріальний стан відповідача, а також матеріальний стан позивача, яка не працює, отримує щомісячну соціальну допомогу в розмірі 866,67 грн., здійснює догляд за дитиною, суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина ОСОБА_4 необхідно визначити в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, оскільки матеріальний стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання сина в такому розмірі, а вимоги позивача щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн. щомісяця не ґрунтуються на законі.

Доводи відповідача щодо необхідності визначення аліментів в розмірі 700 грн. щомісячно, у зв'язку із знаходженням на його утриманні сина ОСОБА_5, який навчається в коледжі на платній денній формі навчання, суд визнав необґрунтованими, оскільки статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, якщо вони продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Але відповідач не надав суду доказів, що ним надається матеріальна допомога на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5

Крім того, суд визнав такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення із відповідача заборгованості по аліментах у сумі 45 400 грн. Суд виходив із того, що відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Проте позивач не надала суду доказів того, що нею раніше вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але вона не могла їх одержати у зв'язку з його ухиленням від їх сплати.

Як встановлено судом, позивач раніше із вимогами про стягнення з відповідача аліментів не зверталася, письмовий договір щодо сплати аліментів на утримання сина між сторонами не укладався, відповідач не приховував місце своєї роботи та доходи, сплачував позивачу в добровільному порядку аліменти на утримання сина.

Після того, як відповідач припинив добровільну сплату аліментів позивач лише 22 червня 2015 року направила відповідачу письмову вимогу про необхідність сплати аліментів на утримання дитини, а коли така вимога не була задоволена відповідачем, то звернулася до суду із цим позовом.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач ухилявся від сплати аліментів на утримання сина, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів за минулий час.

При вирішенні позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, суд виходив із вимог ст. 185 СК України, якою передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливим обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Судом встановлено, що малолітньому ОСОБА_4 у зв'язку з частими та тривалими хворобами простудними захворюваннями, а також отриманою в 2014 році травмою лівого стегна, голені, укороченням правої нижньої кінцівки рекомендоване санаторно-курортне лікування органів дихання та органів опори та руху, зокрема, в санаторії «Авангард» м. Немирів Вінницької області.

Згідно з рахунком № 0420 від 08 жовтня 2015 року вартість санаторно-курортної путівки до вказаного санаторію за профілем лікування органів дихання та органів опори та руху на одну дитину та дорослого (супроводжуючого) складає 12285 грн.

Врахувавши, що необхідність у додаткових витратах на дитину викликана особливими обставинами - станом її здоров'я, а законом обов'язок по утриманню дитини покладений на обох батьків, суд визнав за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача половину вартості путівки на санаторно-курортне лікування в розмірі 6 142,5 грн., оскільки відповідач добровільно не бажав прийняти участь у таких витратах.

Разом із тим, суд визнав необґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на лікування дитини 853,35 грн., посилаючись на те, що такі витрати були понесені позивачем у березні та червні 2015 року у зв'язку із тимчасовими простудними хворобами дитини, які не є особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України.

Суд також зауважив, що саме через часті та тривалі хвороби простудними захворюваннями дитині й рекомендовано санаторно-курортне лікування.

Також суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення витрат на поїздку позивачки до м. Севастополя в розмірі 1 422 грн., оскільки вони не є витратами на дитину.

Отже, врахувавши всі обставини у справі, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття, а також половину вартості путівки на санаторно-курортне лікування в розмірі 6 142 грн. 50 коп.

Але із висновками суду в частині відмови у стягненні із відповідача витрат на лікування дитини в розмірі 853,35 грн. погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Позивач надала суду докази того, що витрати були понесені нею у зв'язку із хворобами дитини, а тому ці витрати є особливими обставинами, відповідно до вимог ст. 185 СК України. Загальна сума витрат, понесених позивачем на придбання ліків складає 878,41 гривень, що підтверджено наданими копіями чеків (а.с.13). Тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину цих витрат - 439,2 гривень, скасувавши рішення суду в цій частині та задовольнити позов в цій частині.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її вимоги про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Отже, суд обґрунтовано виходив із того, що відповідач має постійне місце роботи, регулярний дохід, а тому відсутні підстави для стягнення аліментів саме у твердій грошовій сумі.

Посилання позивача на те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні її вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 45 400 грн., оскільки вона зверталась до відповідача з відповідними листами, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на одержання аліментів, - не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до вимог ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Але, із письмовою вимогою про сплату аліментів позивач зверталась до відповідача лише 22 червня 2015 року (а.с. 48), тоді як заборгованість по аліментах просить стягнути за період із 24 вересня 2011 року до 24 червня 2015 року. При цьому, позивач не надала суду достовірних та належних доказів про вжиття нею заходів щодо одержання аліментів із відповідача та ухилення останнього від їх сплати у зазначений нею період, внаслідок чого не довела свої позовні вимоги в цій частині, відповідно до вимог ч. 3 ст.10, ст.ст. 11, 60, 131 ЦПК України.

Доводи позивача про те, що суд не врахував відсутність у неї будь-якого доходу та безпідставно відмовив у задоволенні її вимоги про стягнення з відповідача повної вартості санаторно-курортної путівки для лікування сина не ґрунтуються на законі, оскільки необхідність у додаткових витратах на дитину викликана особливими обставинами - станом її здоров'я, а у відповідності до ст. 180 СК України обов'язок по утриманню дитини покладений на обох батьків.

Безпідставними є також і доводи позивача щодо незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення із відповідача витрат на поїздки до травмованого сина в м. Севастополь у розмірі 1 422 грн., оскільки вони не є витратами на дитину, у розумінні ст. 185 СК України.

Відсутні також і підстави для постановлення окремої ухвали у відношенні дій судді, оскільки не встановлено порушення ним порядку розгляду справи. А висновки суду, зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права щодо частини позовних вимог, не можуть бути такою підставою для постановлення окремої ухвали, відповідно до вимог ст.211 ЦПК України.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування судового рішення наявні лише в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошової суми 439 гривень 20 копійок, витраченої на лікування сина.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 316 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошової суми, витраченої на лікування сина.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину додаткових витрат, понесених на лікування дитини у розмірі 439 гривень 20 копійок.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення та може бути оскаржене у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: