АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6225/16 Головуючий 1 інст. Криворотов С.В.
Справа № 624/351/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою директора Приватного підприємства «Агропрогрес» на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Агропрогрес» про визнання недійсним договору оренди землі, третя особа: відділ Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПП «Агропрогрес» про визнання недійсним договору оренди землі, третя особа: відділ Держгеокадастру у Кегичівському районі Харківської області та з урахуванням уточнень просив визнати недійсним договір оренди землі від 06.02.2008р., укладений між його померлою матірю ОСОБА_5 та відповідачем, зобовязати повернути вказану земельну ділянку та вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину серії №2194 від 04.12.2014р. позивач є власником земельної ділянки площею 6,0680 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий №050010107, що належала його матері - ОСОБА_5, яка померла 19.08.2013р. Зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 06.02.2008р., укладеного строком на 10 років. Позивач просив визнати вказаний договір недійсним, оскільки вважає, що ні його, ні додатки до нього, як то: акт приймання передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, його мати не підписувала, отже, відповідно, не мала волевиявлення на його укладення. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає.

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 06.02.2008р., укладений між ОСОБА_5 та ПП «Агропрогрес», зареєстрований Харківською регіональною філією ДП «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України за № 19 від 23.01.2009р. Зобовязано ПП «Агропрогрес» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,0680 га, кадастровий №050010107, розташовану на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить йому на праві власності на землю номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №7940513 від 04.12.2014р на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №2194 від 04.12.2014р., внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним №17718984 від 04.12.2014р. Стягнуто з ПП «Агропрогрес» на користь ОСОБА_3 судові витрати: по сплаті судового збору - 243,60грн., на проведення почеркознавчої експертизи 6468 грн., всього в сумі 6711,60 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, директор ПП «Агропрогрес» звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, стягнути з позивача судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: -чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються; -чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; -які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; -яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам норм процесуального закону.

Розглядаючи спір, суд повно і всебічно з'ясував та встановив дійсні обставини справи правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами, і законом, що їх регулює.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії №2194 від 04.12.2014р. позивач є власником земельної ділянки площею 6,0680 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий №050010107, що належала його матері ОСОБА_5, яка померла 19.08.2013р., право на земельну ділянку посвідчене державним актом на право власності серії ХР №136478, виданим Кегичівською районною державною адміністрацією Харківської області 07.04.2004р.

Судовим розглядом встановлено, що зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 06.02.2008р., зареєстрованого Харківською регіональною філією ДП «Центр ДЗК України» 23.01.2009р.за №19, укладеного строком на 10 років.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним договір оренди землі, та вирішуючи питання щодо зобов'язання ПП «Агропрогрес» повернути спірну земельну ділянку позивачеві, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір укладено без волевиявлення позивача, оскільки він не підтверджений його особистим підписом.

При цьому суд керувався положеннями зазначених у його рішенні нормативно-правових актів.

З висновком суду судова колегія погоджується, оскільки дійшов він його на основі повно встановлених фактичних обставин справи, об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірного застосування норм матеріального та процесуального права. Судом повно та всебічно досліджені надані докази, дана їм належна оцінка та згідно встановленого постановлено рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справи.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, як це передбачається вимогами ст. 627 УК України.

Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

За положеннями ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Факт відсутності волевиявлення ОСОБА_5на укладення договору встановленні розгляду спору.

Відповідно до висновків почеркознавчої експертизи від 18.04.2016р. №62/4160, підписи від імені ОСОБА_5 у двох примірниках договору оренди землі від 06.02.2008р. та додатках до нього виконані не цією особою,а іншою особою, без наслідування підписного почерку ОСОБА_5 Експертиза виконана згідно з вимогами закону, її висновок відповідає вимогам чинного законодавства і є належним доказом. Отже, факт відсутності волевиявлення ОСОБА_5 на укладання договору є доведеним.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв висновок експертизи, у розумінні ст. 58-59 ЦПК України, належним та допустимим доказом та дав йому належну оцінку.

Правильно суд дійшов висновку, що факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновків суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За умовами визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним.

Тому суд правильно застосував та виходив із того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість доказів у їх сукупності, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст.ст. 213,214 ЦПК України та на виконання вимог ч.3 ст. 215 ЦПК України привів мотиви, з яких вважав встановленою наявність фактів, якими позивач обґрунтовував вимоги, відхилив вважаючи позицію відповідача помилковою, докази Приватного підприємства «Агропрогрес» на заперечення проти позову, правильно застосував норми закону.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо факту отримання позивачем орендної плати, виходячи з наступного.

Згідно з п.7 постанови Пленуму ВСУ, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним.

Позивачем доведено, що спірний договір був укладений без волевиявлення його матері, тому суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15).

Судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції, що враховуючи наведені вище обставини, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку про обґрунтованість вимоги щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення матері позивача, а тому за умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки саме за цим договором є безпідставним і відповідно до ст.387 ЦК України, за якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, позовна вимога щодо повернення позивачеві земельної ділянки з незаконного володіння за оспорюваним договором від 06.02.2008р., що визнається недійсним, також підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судова колегія, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317,319,324 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу директора Приватного підприємства «Агропрогрес» відхилити.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді А.П. Івах

ОСОБА_1