Справа № 161/7953/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/142/16 Категорія: 49 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 29 квітня 1990 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 В період шлюбу народилася і виросла їх дочка, яка на даний час є повнолітньою. Неповнолітніх дітей у шлюбі немає.

Протягом останніх десяти років сторони не проживають як подружжя, спільне господарство не ведуть, чоловік зловживає алкогольними напоями, принижує її, нецензурно лається.

Подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить її інтересам та зашкодить її фізичному і психічному здоровю.

Тому просила розірвати шлюб.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року позов задоволено.

Постановлено шлюб між ОСОБА_4, який народився 14 червня 1968 року, та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище - Провальська) В.В., яка народилась 13 червня 1966 року, зареєстрований 29 квітня 1990 року Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 479, розірвати.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 просить змінити це рішення, виключивши з мотивувальної частини рішення зазначення про те, що позивач та відповідач останні десять років подружні стосунки не підтримують, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально. Доводи скарги обґрунтовує тим, що вказані обставини судом не досліджувалися, матеріалами справи не підтверджуються. Отже має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 29 квітня 1990 року Луцьким міським відділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 479, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-ЕГ № 432725 (а. с. 4). На час розгляду справи неповнолітніх дітей у сторін немає.

Позивач та відповідач останні 10 років подружніх стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наведених вище обставин, а також з особливого характеру сімейних відносин, які склалися між сторонами, їх обєктивну недоступність для оточуючих, та врахував категоричне заперечення сторонами збереження сімї.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та зроблений з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу (далі СК) України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі ст. 55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано задовольнив позов.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначила, що сімю неможливо зберегти, оскільки протягом останніх десяти років вони як подружжя не проживають, спільне господарство не ведуть.

16 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає повністю та просив розглядати справи за його відсутності (а. с. 24).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 підтвердив факт написання і подання його довірителем такої заяви суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднується до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

У згаданій письмовій заяві про повне визнання предявленого ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу ОСОБА_4 не зробив жодного застереження чи заперечення щодо підстав позову.

З огляду на викладене, твердження апелянта про недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до того, що суд безпідставно задовольнив позов, вказавши в мотивувальній частині рішення ті обставини, які на думку відповідача не були встановлені в судовому засіданні під час розгляду справи та не підтверджуються доказами наявними в матеріалах справи.

Однак суд в мотивувальній частині рішення посилався на ті обставини, які були викладені в позовній заяві ОСОБА_1, а також на те, що відповідач ОСОБА_4 визнав даний позов, а отже погодився із зазначеними позивачем обставинами.

Заперечуючи на стадії апеляційного розгляду справи проти визнаних сторонами в суді першої інстанції і викладених в оскаржуваному рішенні обставин, ні особа, яка подала апеляційну скаргу, ні відповідач жодних доказів на їх спростування суду не надали.

Натомість допитана в судовому засіданні апеляційного суду як свідок дочка сторін ОСОБА_5-А. В. підтвердила, що її батьки з 2006 року не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, харчуються окремо.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: