Справа № 545/1349/15-ц
Провадження № 2/545/698/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р. Полтавський районний суд Полтавської області

в складі головуючого судді Цибізової С.А.

при секретарі Лабовкіна Г.Г.,

розглянувши в приміщенні суду в місті Полтава цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №PLXRRX31540114 від 31.07.2007року в сумі 11776,21 грн., посилаючись при цьому на те, що отримавши кредит в сумі 4920,00 грн. відповідач належним чином покладені обов'язки, згідно кредитного договору щодо своєчасної сплати суми заборгованості не виконує, виниклу заборгованість не погашає.

Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити з підстав наведених у позові.

Відповідач позовні вимоги не визнала та заперечила з приводу їх задоволення, просила застосувати строк позовної давності. Підписання Умов із збільшеними строками позовної давності категорично заперечила.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядує цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Статтею 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір - заяву позичальника №PLXRRX31540114 від 31.07.2007 року, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 4920,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до даної заяви банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 4920,00 грн. на строк 24 місяців строк із 31.07.2007 року по 31.07.2009 року включно (а.с.5).

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За положеннями ст.611 ЦК України уразі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики також визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав кредит у розмірі 4920,00 грн., однак допустила порушення зобов'язань по кредитному договору, та станом на 31.07.2009 року заборгованість не погасила, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Пунктом 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка", при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених Заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу , але не менше 1 грн. за кожний день прострочки платежу (а.с.9).

Згідно п. 5.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка" , при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості (а.с.9).

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 04.05.2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 11776,21 грн., яка складається з наступного:1473,49 грн. - заборгованість за кредитом, 4471,55 грн. - заборгованість по процентах, 354,24 грн. - заборгованість по комісії, 4439,97 грн. - заборгованість по пені, а також штрафи: 500 грн. та 536,96 грн. (процентна складова) (а.с.4).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки встановлюється в один рік (ст.258 ЦК України )

Відповідно до ст. 253 ЦК України ,перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК України.

Ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснитися позичальником пртягом 24 місяців: щомісяця до 20 числа та остаточно до 31.07.2009 року, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цих зобов'язань, тобто остаточно з 01.08.2009 року.

Разом з тим, з наданої суду виписки по рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 по кредитному договору №PLXRRX31540114 від 31.07.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 осатаній раз був здійснений платіж в рахунок погашення заборгованості за наданим кредитом

20.06.2011 року, що є прериванням строку позовної давності (а.с.88-89).

Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 21.07.2011 року і закінчується 20.07.2014 року.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Суд звертає увагу, що в підписаних відповідачем заяві позичальника не міститься умов про збільшення строку позовної давності по даним правовідносинам. Суду також не надано іншого письмового договору про збільшення строку позовної давності, підписаного з боку відповідача. Сам відповідач збільшення строку позовної давності категорично заперечувала, а тому суд не приймає до уваги п.4.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) щодо збільшення строку позовної давності по поверненню кредиту до 5 років, як такі, що предоставлені суду без підпису відповідача, а отже не є складовою частиною підписаного між сторонами договору, що відповідає правовому висновку зробленому Верховним судом України у Постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15.

Таким чином пояснення позивача, щодо збільшення строку позовної давності по спірним правовідносинам в судовому засіданні належними доказами не підтверджено, а тому судом до уваги не приймаються.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду 14.05.2015 року, тобто поза строком позовної давності, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 59-61, 84, 88, 208 - 218, 292 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 11 776 (одиннадцять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 21 коп. заборгованості за кредитним договором №PLXRRX31540114 від 31.07.2007 року- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя: С. А. Цибізова