У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Леванчука А.О.,Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року, а також касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 05 квітня 2012 року між ним та ОСОБА_7 був укладений договір позики у вигляді боргової розписки, відповідно до якого він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США. Вказану суму позики зобов'язався повернути в обумовлений договором строк - 30 серпня 2013 року. Однак своїх зобов'язань не виконав, вказані грошові кошти не повернув, тому позивач просив стягнути з відповідача борг в сумі 24 120,27 доларів США, який складається з: основного боргу в розмірі 20 000,00 доларів США; процентів за користування позикою - 3 551,50 доларів США ; трьох процентів річних - 568,77 доларів США, що за офіційний курсом НБУ станом на 11 серпня 2014 року становить 303 915,40 грн.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг у розмірі 24 120,27 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 серпня 2014 року складає 303 915,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу змінено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики у розмірі 303 915 грн 40 коп. Заочне рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано. В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалене судоверішення апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_7 також подав касаційну скаргу та просить скасувати ухвалені судовірішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що з відповідача, відповідно до вимог ст. ст. 1046, 1048, 625 ЦК України, має бути стягнута сума боргу в розмірі 20 000,00 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, а також проценти за користування позикою в сумі 3 551,50 доларів США та три проценти річних в сумі 568,77 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 серпня 2014 року становить 303 915,40 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу в гривневому еквіваленті, апеляційний суд виходив із того, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання, відповідно до вимог ст. 533 ЦК України є національна валюта України - гривня, а тому в національній валюті підлягають стягненню, як сума боргу, так і інші складові грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 квітня 2012 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, які зобов'язався повернути 30 серпня 2013 року, що підтверджується розпискою.

ОСОБА_7 у зазначений в розписці строк кошти не повернув, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про укладення сторонами 05 квітня 2012 року договору позики на суму 20 000,00 доларів США за умови її повернення 30 серпня 2013 року. Оскільки умови договору позики, у зазначений в розписці час, не були виконані, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої та стягуючи суму боргу в гривнях, суд апеляційної інстанції виходив із наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_7 борг в сумі 24 120,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 серпня 2014 року становить 303 915,40 грн, та який складається з: основного боргу в розмірі 20 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 252 000,00 грн; процентів за користування позикою (ст. 1048 ЦК України) - 3 551,50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 44 748,90 грн; трьох процентів річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) - 568,77 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 7 166,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач протягом усього часу розгляду справи, своїх позовних вимог не змінював.

За таких обставин, та з урахуванням вказаних вимог закону, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня, а тому у національній валюті стягненню підлягають, як борг, так і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим правильно змінив рішення суду першої інстанції та зазначив про стягнення суми боргу в гривнях.

Доводи заявника ОСОБА_6 про те, що оскільки він надавав позику в іноземній валюті, то суд апеляційної інстанції повинен був стягнути суму боргу в іноземній валюті із переведенням її в українську валюту за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення, є безпідставним, оскільки позивач просив стягнути заборгованість за курсом НБУ станом на 11 серпня 2014 року, позовних вимог не уточнював, тому суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевіряв законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Що стосується доводів заявника ОСОБА_7 щодо незастосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то вони також є безпідставними, оскільки вказаний закон поширюється лише на учасників ринку фінансових послуг, яким не є фізична особа ОСОБА_6

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та висновки апеляційної інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 листопада 2014 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 07 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко А.О. Леванчук Г.І. Мостова