Справа №591/6308/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/172/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Дубровної В. В. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

Звертаючись з позовом ОСОБА_3 посилаючись на те, що банком порушені її права як споживача, а саме: право споживача на отримання інформації ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, п. 4 ст. 11 зазначеного закону, який регламентує, що кредитний договір повинен містити детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, а тому просить суд визнати кредитний договір № 014/1107/71-661 від 07.11.2007 року недійсним.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи 07 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 014/1107/71-661, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 25 000 дол. США.

В подальшому правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» стало Акціонерне товариство «Сведбанк», а надалі відповідач по справі АТ «Дельта Банк».

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсними, суд першої інстанції виходив з підстав його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивач не надала доказів укладення оспорюваного договору з порушенням норм чинного законодавства, не довела ненадання банком належної інформації, введення її в оману при укладанні оспорюваного договору, наявність умислу в діях Банку, не навела підстав визнання діяльності відповідача недобросовісною.

Суд першої інстанції з врахуванням норм ст.526, ч. 1 ст. 626, ст.627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638, ст. 1054 ЦК України, ч.ч. 1,2,5,6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч 1ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» та беручи до уваги принцип свободи договору та вибору контрагенту, дійшов обґрунтованого висновку, що банк під час укладення спірного договору надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування,

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів проте, що банк нав'язав ОСОБА_3, як позичальнику, кредит у валюті, проте їй потрібна була гривня не надано.

Статтями 1046, 1054 ЦК України, ризик за валютні коливання лежить на сторонах. Статтею 36 Закону України «Про ОСОБА_5 України» визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_5 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються ОСОБА_5 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_5 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Конституційний Суд України в рішенні від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 по справі № 1-26/201 зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги.

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Доводи щодо слабкості позичальника як сторони договору з посиланням на зазначене вище рішення Конституційного Суду України, а відтак, про неможливість усвідомити дійсні умови договору, колегія суддів відхиляє, оскільки під час укладення спірного договору банк належним чином проінформував ОСОБА_3 про валютні ризики та надав всю необхідну інформацію про умови кредитування, передбачені «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені Постановою Правління ОСОБА_5 банку України від 10 травня 2007 року № 168, про що свідчить п. 10.13 спірного договору. Зокрема п. 3.8 зазначеної Постанови регламентує попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме споживач.

Також ОСОБА_3 було надано та погоджено з нею графік погашення кредиту та сплати відсотків, який є додатком до укладеного кредитного договору, в якому чітко зазначено строки сплати щомісячних платежів за кредитним договором та порядок зарахування сплачених коштів на погашення тіла кредиту та відсотків.

Виходячи з п. 10.10 договору сторони погодили, що досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього Договору.

Таким чином, на момент укладення спірного кредитного договору сторонами досягнуто згоди щодо валюти виконання грошового зобовязання, яка відповідно до ст. 533 та ст. 1054 є істотними умовами кредитного договору.

Позивачка ОСОБА_3 не заперечувала, що починаючи з 2007 року по 2015 рік належним чином виконувала свої зобовязання за кредитним договором і жодних питань з приводу виконання договору у неї не виникало.

Позивач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього фактично підтвердив, що банк надав їй у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_3 на момент укладення договору не була позбавлена можливість скористатись кваліфікованою допомогою економіста, для передбачення економічних ризиків.

За таких обставин, доводи апелянта висновків суду не спростовують та не містять посилань на порушення норм матеріального чи процесуального права, які б потягли ухвалення незаконного рішення, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -