Номер провадження 2/754/673/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Олійник Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Експлуатаційна компанія "Комфорт-Майстер", про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира була отримана ним на сім"ю з 4 осіб, квартира не приватизована, власником особового рахунку є позивач. У квартирі разом з позивачем зареєстровано 4 особи: дружина ОСОБА_3, дочки ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Відповідачка з лютого 2014 року у спірній квартирі не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, добровільно виїхала з квартири, забравши всі свої особисті речі, одяг, документи. На підставі викладеного позивач ОСОБА_1 звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 її батько. Батько на сім"ю з 4 осіб, в тому числі і на неї, отримав спірну квартиру, де вони всі були зареєстровані. З серпня 2013 року вона разом з батьком, його дружиною та дочкою ОСОБА_6 проживали у спірній квартирі. У лютому 2014 року вона поїхала провідати свою маму і в той день їй зателефонував батько і повідомив, що його дружина всі її особисті речі виставила у коридор, попросив забрати речі і не виясняти стосунки з його дружиною. Оскільки вона не хотіла псувати відносини з батьком, вона приїхала і забрала свої речі. Вона тривалий час сподівалася, що батько вирішить спірне питання із своєю дружиною і вона знову зможе проживати у спірній квартирі, але цього не сталося. Вказана квартира є єдиним її житлом, іншого житла вона не має. Зважаючи на те, що вона зареєстрована у спірній квартирі, має право проживати у ній, звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить суд вселити її до квартири № АДРЕСА_1, а також встановити порядок користування жилим приміщенням, виділивши в її користування житлову кімнату, площею 17, 4 кв.м., в у користування відповідачів виділити дві житлові кімнати, площею 17, 9 кв.м. та 17, 4 кв.м. з балконом, у загальному користуванні сторін залишити інші приміщення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідачку ОСОБА_2, а також стягнути судові витрати по справі та витрати на правову допомогу у розмірі 6000, 00 грн. Також заперечили проти задоволення зустрічного позову, зважаючи на те, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні повністю підтримала зустрічні позовні вимоги, заперечувала проти задоволення основного позову. Також відповідачка пояснила, що дружина її батька вигнала її з квартири після того, як вона повернулася від матері, до якої їздила у гості, всі речі її були виставлені на коридор і вона вимушена була через деякий час їх забрати. З будь-якими заявами до правоохоронних органів вона не зверталася, оскільки вважала, що спірне питання буде вирішено батьком, але до цього часу це так і не відбулося. На підставі викладеного відповідачка просила задовольнити зустрічний позов і відмовити у задоволенні основного позову.

Третя особа за основним позовом та відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_3 - у судовому засіданні повністю підтримала основний позов, заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Пояснила, що відповідачка проживала разом з ними деякий час, але вона не хотіла ні навчатися, ні працювати, у зв"язку з чим виникали деякі суперечки. У лютому 2014 року вона приїхала додому разом із своїм другом і забрала всі речі, виїхавши з квартири. З того часу вона до квартири не з"являється, квартирою не цікавиться. На підставі викладеного третя особа просила основний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник третьої особи за зустрічним позовом - ТОВ "Експлуатаційна компанія "Комфорт-Майстер" - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є трикімнатна квартира № АДРЕСА_1.

Вказана квартира була надана позивачу ОСОБА_1 на сім"ю з 4 осіб (він, дочка ОСОБА_2, дочка ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5), згідно ордеру від 24.02.2012 року (а.с. 9-10).

Вказана квартира на даний час не приватизована, власником особового рахунку є позивач ОСОБА_1

На даний час у квартирі зареєстровано п"ять осіб - позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3 (третя особа), дочка ОСОБА_2 (відповідачка), дочка ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5, що підтверджується довідкою форми № 3 (а.с. 14).

Як встановлено при розгляді справи, відповідачка ОСОБА_2 є рідною дочкою позивача ОСОБА_1

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім′ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім′ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім′ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з′ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім′ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що у лютому 2014 року відповідачка ОСОБА_2 добровільно залишила квартиру № АДРЕСА_1 і на даний час у квартирі не проживає.

Той факт, що відповідачка добровільно залишила квартиру і з лютого 2014 року у спірній квартирі не проживає підтверджується, крім пояснень сторін по справі, зібраними та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

-актом ТОВ "ЕК "Комфорт-Майстер" від 11.08.2015 року (а.с.12) про те, що ОСОБА_2 у квартирі № АДРЕСА_1 не проживає з лютого 2014 року;

-довідкою ТОВ "ЕК "Комфорт-Майстер" від 11.08.2015 року (а.с.13) про те, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі № АДРЕСА_1 з лютого 2014 року;

-квитанціями про сплату квартплати та комунальних послуг (а.с.22-31, 83-86, 105-107).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 повністю підтвердили той факт, що відповідачка ОСОБА_2 тривалий час у спірній квартирі не проживає, її речей у квартирі немає, квартплату та комунальні послуги вона не сплачує, квартиру залишила добровільно.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує. Заперечення відповідачки щодо того, що вона не вважала за необхідне сплачувати вказані витрати, оскільки не проживала у квартирі, судом до уваги не приймаються, оскільки вони не засновані на вимогах діючого законодавства.

Також під час розгляду справи відповідачкою ОСОБА_2 не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона намагалася вирішити питання про вселення до спірної квартири у період з лютого 2014 року, суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою вона не цікавилася. З позовом про вселення до квартири відповідачка звернулася до суду лише після звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним основним позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Допитані судом свідки з боку відповідачки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з лютого 2014 року, але при цьому зазначали, що з квартири її вигнали і вона вимушена була піти, щоб не ускладнювали відносини з батьком.

Але слід зазначити, що судом не приймаються до уваги заперечення відповідачки ОСОБА_2 у частині того, що її вигнали з спірної квартири, як поважність причини не проживання її у спірній квартирі, оскільки той факт, яким саме чином вона вибула із вказаної квартири, жодним чином не впливає на причини відсутності її за місцем реєстрації.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, відповідачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 58-59 ЦПК України на підтвердження поважності причин її не проживання у спірній квартирі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню.

Що стосується зустрічних позовних вимог, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 30 (розділ "Житлове право") Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ наймачу або члену його сім′ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК України строк, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред′явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення.

Враховуючи те, що судом задовольняється основний позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № АДРЕСА_1, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне.

Як встановлено при розгляді справи, між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатською компанією "Юридичні традиції" 18.08.2015 року був укладений Договір про надання правової допомоги (а.с.32-35).

Інтереси позивача у судових засіданнях представляла адвокат Веніамінова А.П., що підтверджується ордером від 30.11.2015 року (а.с.99).

17.09.2015 року між вказаними вище сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до Договору про надання правової допомоги від 18.08.2015 року (а.с.118), відповідно до якої сторони домовилися про те, що Виконавець надає Клієнту правову допомогу в написанні позовних заяв та юридично-консультаційні послуги, а Клієнт оплачує Виконавцю надані ним послуги, визначені даною Додатковою угодою № 1 до Договору протягом 25 днів після виставлених рахунків.

17.09.2015 року був складений Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), відповідно до якого загальна вартість робіт становить 4160, 00 грн. (а.с.119), зокрема, за написання позовної заяви про стягнення аліментів, написання позовної заяви про виселення, юридично-консультаційні послуги. Вказана сума була сплачена позивачем, згідно квитанції (а.с.121).

21.12.2015 року був складений Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), відповідно до якого загальна вартість робіт становить 4160, 00 грн. (а.с.124), зокрема, за написання заперечень на зустрічний позов, участь у судовому засіданні, юридично-консультаційні послуги. Вказана сума була сплачена позивачем, згідно квитанції (а.с.123).

Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром.

При визначенні обгрунтованого розміру гонорару беруть до уваги такі фактори:

1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання дорученням; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення;

2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі;

3) необхідність виїзду у відрядження;

4) важливість доручення для клієнта;

5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт;

6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт;

7) особливі або додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання доручення;

8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом;

9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жоден з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв"язку щодо обставин кожного конкретного випадку.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Вказівка законодавця на обмеження розміру компенсації витрат на правову допомогу законом свідчить, що ці витрати не будуть відшкодовуватися в повному розмірі, якщо вони перевищуватимуть певну суму.

При визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката по конкретній справі, адресований клієнту.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, договір про надання правової допомоги був укладений між позивачем та Адвокатською компанією, витрати за надання правової допомоги позивачем також були сплачені на рахунок Адвокатської компанії, але у судових засіданнях приймала участь адвокат Веніамінова А.П., згідно ордеру, виданого Адвокатською компанією "Юридичні традиції".

На підтвердження відповідності понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатською компанією та адвокатом допомоги позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, окрім договору, актів та квитанцій про сплату наданих послуг. Відсутність відповідних доказів не дає можливості суду визначити відповідність понесених стороною витрат наданій правовій допомозі.

Крім того, в актах виконаних робіт зазначено про те, що адвокатською компанією надані позивачу послуги щодо написання позовної заяви про виселення та написання заперечень на зустрічний позов, а також щодо участі у судовому засіданні. Але з наданих актів та інших письмових доказів неможливо встановити, яку саме позовну заяву та на який саме зустрічний позов були підготовлені заперечення, що також унеможливлює перевірити виконання адвокатською компанією умов Договору про надання правової допомоги.

З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу немає.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 487, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 84, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 65, 71, 72 Житлового кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Експлуатаційна компанія "Комфорт-Майстер", про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 487, 20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення.

Головуючий: