У Х В А Л А

10 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Ольгопільської сільської ради Єланецького району Миколаївської області про визнання доручення та договору дарування земельної частки (паю) недійсними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 березня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 20 січня 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 березня 2016 року, залишено без змін.

28 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України з заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року з передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень щодо невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верхового Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявниця надала постанову Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 1 квітня 2016 року заяву ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків до 22 квітня 2016 року, оскільки, крім інших, зазначених в ухвалі недоліків, передбачений ч. 3 ст. 356 ЦПК України строк подання заяви закінчився 4 лютого 2016 року і клопотання про поновлення строку для подання заяви про перегляд ОСОБА_4 не було заявлено.

21 квітня 2016 року від ОСОБА_4 до Верховного Суду України надійшло клопотання про поновлення строку подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року в якому вона посилається на те, що копію зазначеної ухвали касаційного суду вона отримала тільки 27 грудня 2015 року у зв'язку з чим було пропущено строк звернення до Верховного Суду України.

Згідно з частиною третьою статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегодя якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявниці про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 суд касаційної інстанції зазначив, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні прозову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених вимог, зокрема, підстав для визнання доручення недійсним, а крім того, ОСОБА_4 не заперечувала свій підпис на дорученні.

У правовому висновку Верховного Суду України викладеному в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа №6-209цс14) зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною першою статі 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України висновку.

За таких обставин вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Ольгопільської сільської ради Єланецького району Миколаївської області про визнання доручення та договору дарування земельної частки (пай) недійсними, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко