Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про виділення частки, визначення порядку користування квартирою та вселення у Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визначити за ним в натурі Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, житловою площею 37,3 кв. м, загальною площею 65,0 кв. м, яка була придбана ним на прилюдних торгах у відповідності до Ѕ частки та належить йому на підставі свідоцтва про право спільної часткової власності від 01 листопада 2010 року, а саме: житлову кімнату згідно з поповерховим планом (3-8) площею 18,4 кв. м без грошової компенсації за меншу кімнату. Залишити у спільному користуванні кухню (3-3) площею 7,7 кв. м, ванну кімнату (3-2) площею 2,8 кв. м, вбиральню (3-6) площею 1,1 кв. м, комору (3-5) площею 1,1 кв. м, приміщення коридорів (3-1, 3-4) площею 3,1 кв. м та 10,9 кв. м. Вселити його в належну йому на праві власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати у розмірі 715 грн 30 коп.

Посилався на те, що є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, житловою площею 37,3 кв. м, загальною площею 65,0 кв. м, яка була придбана ним на прилюдних торгах.

Власником другої частки квартири є ОСОБА_7

Оскільки не визначено розмір його частки в квартирі в натурі, а також не визначено порядку користування загальними приміщеннями (кухні, ванної, туалету, комори, коридору), він не може користуватися своєю часткою квартири. ОСОБА_7 користується всією квартирою, а його туди не впускає.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 вересня 2013 року позов задоволено.

Визначено за ОСОБА_6 в натурі Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до Ѕ частки, що належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 01 листопада 2010 року, а саме: житлову кімнату згідно з поповерховим планом (3-8) площею 18,4 кв. м без грошової компенсації за меншу кімнату. Залишено у спільному користуванні кухню (3-3) площею 7,7 кв. м, ванну кімнату (3-2) площею 2,8 кв. м, вбиральню (3-6) площею 1,1 кв. м, комору (3-5)площею 1,1 кв. м, приміщення коридорів (3-1, 3-4) площею 3,1 кв. м та 10,9 кв. м. Вселено ОСОБА_6 в належну йому на праві власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2015 року рішення місцевого суду скасовано, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволеннючастково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції в цілому зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявні підстави, передбачені ст. 358 ЦК України, для визначення в натурі частки ОСОБА_6 у спірній квартирі, що є у спільній частковій власності, у вигляді житлової кімнати, залишивши при цьому у спільному користуванні учасників спільної часткової власності підсобні та допоміжні приміщення.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що посилання ОСОБА_6 у позовній заяві про виділ квартири на норми ст. 358 ЦК України не відповідає порядку пред'явлення позову про встановлення порядку володіння та користування майном, передбаченому ЦК України.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є у спільній частковій власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7

На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності належить майно, що складається з Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 Власником іншої Ѕ частки вказаної квартири є відповідачка.

Згідно з поповерховим планом загальна площа квартири 65,0 кв. м, житлова - 37,3 кв. м. Квартира складається із двох житлових кімнат площею 18,9 кв. м та 18,4 кв. м, кухні площею 7,7 кв. м, ванної кімнати площею 2,8 кв. м, вбиральні площею 1,1 кв. м, комори площею 1,1 кв. м, а також приміщення коридорів площею 3,1 кв. м та 10,9 кв. м (а. с. 6, 7).

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Крім того, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.

У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та обов'язків, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10, ст. 303 ЦПК України, не перевірив у достатньому обсязі законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору.

Таким чином рішення апеляційного суду ухвалено при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України .

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 343−345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак