Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3853/15-ц
Провадження № 2/553/108/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.08.2016м. Полтава

Ленінський районного суду м. Полтави в складі:

Головуючого судді - Крючко Н.І.,

при секретарі - Карпінчик О.А., Босяк К.О.,

за участі:

позивачки за первісним позовом - відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_2,

представника відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Третя Полтавська державна нотаріальна контора про визнання права власності на ? частину квартири, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Сектору Державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Полтави про віднесення майна до особистої приватної власності та усунення перешкод у праві власності , -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1.

В свою чергу відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про віднесення квартири АДРЕСА_2 до особистої власності ОСОБА_3. усунення перешкод у праві власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3, зобовязавши Сектор міграційної служби у Ленінському районі м. Полтави зняти з реєстрації у зазначеній квартирі ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, зустрічний позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4, первісний позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судові засідання, незважаючи на визнання судом його явки обовязковою, не зявився, але надав суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом не визнає в повному обсязі, зустрічний позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - Сектору Державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Полтави в судове засіданні не зявився, але надали на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, при вирішенні спору покладались на розсуд суду.

Представники третіх осіб на стороні відповідача за первісним позовом, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Третя Полтавська державна нотаріальна контора в судове засідання не зявились, але надали на адресу суду заяви, в яких прохали проводити судовий розгляд справи у їх відсутність, при вирішення спору покладались на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу по справі, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов ОСОБА_1 таким, що до задоволення не підлягає, зустрічний позов ОСОБА_3 таким, що підлягає до часткового задоволення, за наступних обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрували 08 липня 1960 у Виконавчому комітеті Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про що здійснено актовий запис № 42, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу від 21 серпня 2015 року, серії І-КЕ № 134349 ( а.с.6).

Від даного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Судом встановлено, що у 1970 році відповідачем за первісним позовом позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 за місцем роботи у Південному БМЕУ -685 (БМП -685) Південної залізниці на сімю з чотирьох чоловік була отримана трикімнатна квартира АДРЕСА_4 житловою площею 39,6 кв.м., загальною площею 55,8 кв.м.. ( а.с.4-5).

В ході судового розгляду справи позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог за первісним позовом вказувалось про те, що дану квартиру її чоловік - ОСОБА_3 у 1970 році на їхню сімю отримав дану трикімнатну квартиру №36 у м. Полтава по вул. Леніна, 116, та останньою наголошувалось на тому, що у 1992 році вона разом з її чоловіком ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя, викупили дану квартиру у власність, що підтверджується на думку ОСОБА_1, договором купівлі-продажу від 15 травня 1992 року, посвідченого Третьою державною нотаріальною конторою ( а.с.4-5).

Тому, зважаючи на вказані обставини, позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 стверджувала, що вказане майно є обєктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного подружжя є рівними, і зважаючи на вказану обставину позивачка була змушена звернутися за захистом своїх прав.

Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вказані твердження сторони позивача за первісним позовом, що право власності на предмет спору ОСОБА_3 набув на підставі договору купівлі- продажу від 15 травня 1992 року під час шлюбу, в звязку з чим квартира № 36 у м. Полтава по вул. Леніна, 116 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справі на підставі наступного.

Судом беззаперечно встановлено та в ході судового розгляду не було спростовано позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 шляхом надання належних та допустимих доказів те, що ОСОБА_3, працюючи у Південному БМЕУ (БМП 685) Південної залізниці, отримав спірну квартиру № 36, по вул. Леніна, 116 у м. Полтаві, що підтверджується довідкою № 115 від 13.11.2015 року, відповідно до якої ОСОБА_3 працював в Південному БМЕУ (БМП 685) з 15.09.1962 року по 26.05.1992 року на посаді головного механіка. Був звільнений з 26.05.1992 року згідно наказу № 18 від 25.05.1992 року в звязку з виходом на пенсію ( а.с.105).

Так, судом встановлено, що у травні 1992 року відповідачем за первісним позовом - позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 при звільненні з Полтавського БМП 685 на пенсію було здійснено викуп спірної квартири, за грошові кошти, які були йому нараховані та виплачені при виході на пенсію у розмірі 9881,19 грн., купивши спірну квартиру за 5 642,22 грн., як зазначено в договорі купівлі- продажу.

Відповідно до частини1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю подружжя є майно, набуте ним за час шлюбу, але в порядку спадкування, а також майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, яі належали йому особисто.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі.

Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

При цьому, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що у березні 1991 року ОСОБА_1, вийшовши на пенсію, здійснювала догляд за своєю матірю ОСОБА_6, яка проживала та була власницею квартири АДРЕСА_5, в звязку з чим могла бути декілька днів відсутня вдома, мотивуючи це тим, що її мати, зважаючи на похилий вік, могла заповідати квартиру іншій сторонній особі, оскільки зустрічалась з чоловіком, який був значно молодший неї.

Дані обставини не заперечувались в ході судового розгляду справи безпосередньо позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1.

В ході судового розгляду справи, судом також встановлено, що у грудні 1991 року ОСОБА_1 переселилась до квартири матері, що у м. Полтава по вул. Уютна, 24, повністю, для догляду і проживання разом зі своїм сином ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 не був спростований той факт, що вона не проживає в спірній квартирі з ОСОБА_3 з грудня 1991 року.

Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення 15 травня 1992 року, договору купівлі продажу квартири №36, що у м. Полтава по вул. Леніна, 116 у м. Полтава, фактично шлюбно - сімейні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були припинені, але реєстрацію розірвання шлюбу в органах РАЦС останніми проведено не було.

Крім того, факт припинення подружніх відносин на час виходу ОСОБА_3 підтвердили в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5.

Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, визначено, що власність сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

В судовому засіданні позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 вказувалось про те, що майно, яке придбане за час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя є рівними.

Згідно частини 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є:

- майно, набуте нею, ним до шлюбу;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належали їм на праві спільної сумісної власності, незалежного від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, згідно ч. 1 ст. 70 СК України.

Виходячи із змісту ст. 60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Таким чином, з огляду на вказані норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що обовязок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на ОСОБА_3.

Згідно довідки №115 від 13.11.2015 року, виданої відокремленим підрозділом «Південного будівельно монтажного експлуатаційного управління» ДП «Південна залізниця», нарахування по заробітній платі на момент звільнення ОСОБА_10, складають:

1.Заробітна плата за травень 1992 року 4032,00 крб.;

2.Компенсація за невикористану відпустку (47 днів) 5629,19 крб.;

3.Надбавка за розїздний характер робіт 220,00 крб. ( а.с.48,105)

Таким чином, судом встановлено та в ході судового розгляду справи не було спростовано стороною позивача за первісним позовом ОСОБА_1 того факту, що квартира № 36 у м. Полтава по вул. Леніна,116 належить - ОСОБА_3 згідно договору купівлі продажу від 15.05.1992 року, яку останній викупив у Південного БМЕУ 685 (БМП -685) Південної залізниці за особисті кошти в сумі 5642,22 крб., отримані ним за місцем роботи при виході на пенсію.

При цьому, в ході судового розгляду справи позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 не було підтверджено того факту, що нею вкладались кошти в спірне майно, як для викупу даної нерухомості так і з метою поліпшення умов проживання, оскільки на момент її придбання у 1992 році, шлюбно сімейні стосунки фактично між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були припинені у грудні 1991 року.

Довідку від 28.10.2015 року № 2365, видану Полтавською філією ПАТ Державний ощадний банк України про те, що в 1991 році було закрито строковий вклад № 012684, суд не може прийняти як належний та допустимий доказ по внесенню особистих коштів ОСОБА_1 на придбання спірної квартири, оскільки розмір коштів, котрі були отримані останньою в 1991році в банківській установі взагалі не зазначений, а тим більше час їх отримання не співпадає з часом укладення договору купівлі-продажу, оскільки кошти були зняті останньою в 1991 році, а договір укладений в травні 1992 року.

Судом встановлено, що восени 1996 року померла мати позивачки ОСОБА_6, після якої ОСОБА_1 було успадковано АДРЕСА_6, яку з часом було подаровано нею старшому сину ОСОБА_11, але при цьому судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що у даній квартирі проживає ОСОБА_1 та молодший син ОСОБА_12, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2007 року, яке набрала законної сили у встановленому законом порядку ( а.с.103-104).

Таким чином, вказані обставини свідчать про фактичне припинення між сторонами шлюбно сімейних стосунків.

Дані обставини були підтверджені в судовому засіданні і показаннями свідка ОСОБА_5, котрий на даний час проживає у спірній квартирі зі своїм батьком ОСОБА_3.

З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом щодо визнання права власності на ? частину квартири №36, що у м. Полтава по вул. Леніна,116, є по своїй природі безпідставними і не доведеними перед судом належними та допустимими доказами, за наявності обставин щодо отримання даної квартири шляхом її викупу ОСОБА_3 з його особисті кошти, отримані ним при виході на пенсію за місцем роботи.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави для набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею і набутті майна.

Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаю право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В ході судового розгляду не заперечувалося стороною позивачки за первісним позовом безпосередньо факту набуття за ОСОБА_3 права на власності на спірну квартиру, та при цьому останньою заперечувалось джерело походження коштів ОСОБА_3, оскільки остання стверджує, що кошти на придбання даної квартири були їх спільними, але при цьому договір купівлі-продажу є чинним і таким, що не оспорювався жодною із сторін по справі.

Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_3. за зустрічним позовом щодо визнання предмета спору квартири № 36, що у м. Полтава по вул. Леніна,116 особистою приватною власністю останнього, оскільки з огляду на норми ст. 57 СК України, які носять виключний характер, майно, яке набуте за особисті кошти, а в даному випадку - заробітна плата при виході ОСОБА_3 на пенсію - є особистою приватною власністю одного з подружжя та порушенню не підлягають.

При цьому, відповідачем за первісним позовом відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3Г ставилась вимога про усунення перешкоди у праві власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4, зобовязавши Сектор Державної міграційної служби у Ленінському районі м. Полтави зняти з реєстрації у зазначеній квартирі ОСОБА_1, є такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що у спірній квартирі № 36, що у м. Полтава по вул. Леніна, 116, власником особового рахунку на квартиру є ОСОБА_3 та за даною адресою зареєстровані дружина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 чоловік ( а.с.141).

Дані обставини не заперечувались сторонами по справі.

В ході судового розгляду справи представником відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_4 вказувалось про те, що ОСОБА_1 в даній квартирі не проживає, особисті речі нею забрані ще в 1991 році, але при цьому знятись з реєстрації остання в добровільному порядку не бажає, тому таким чином порушує право ОСОБА_3, як власника квартири.

При цьому, наголошувала на тому, що ОСОБА_1, не зважаючи на те, що зареєстрована у даній квартирі, оплату за комунальні послуги та ремонтні роботи в спірній квартирі несе повністю ОСОБА_3.

Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2007 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Відділення у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ПМУМ УМВС України в Полтавській області, третя особа ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації особи, в звязку з відсутністю в житловому приміщенні понад шість місяців задоволено.

Усунено перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_3. шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_7 в справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області ( а.с.103-104).

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що в даній квартирі разом з ОСОБА_3 проживає старший син сторін - ОСОБА_5, з дружиною та двома дітьми, які відремонтували спірну квартиру, привели її в придатний стан для проживання після проживання в даній квартирі молодшого сина ОСОБА_12, який згідно рішення суду від 24.12.2007 року був усунений від користування квартирою № 36 у м. Полтава по вул. Леніна,116.

Статтею 150 ЖК України та ст. 319 ЦК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження майном.

В ході судового розгляду справи стороною відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом не було наведено суду обставин, які б вказували, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 у володінні майном, а саме квартирою № 36 у м. Полтава по вул. Леніна,116.

При цьому, ОСОБА_3 та його представником в судовому засіданні вказувалось, що підставою усунення перешкод у праві власності ОСОБА_3 з боку ОСОБА_3 Р,Т. є та обставина, що останньою було забрано її особисті речі, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 перешкод у праві власності ОСОБА_3 та відсутність особистих речей належних ОСОБА_1 останніми надано суду не було.

Більше того, сторонами не заперечувався той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1960 року по теперішній час перебувають у зареєстрованому шлюбі, тому, остання як дружина, на правах члена сімї має право користуватися майном, яке належить її чоловіку.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, з огляду на норми законодавства, суд приходить до висновку, що права відповідача на користування власністю спірною квартирою з боку його дружини ОСОБА_1 не порушено, тому відповідно права на звернення до суду з вказаною вимогою у відповідності до ст. 3 ЦПК України не виникло та по своїй природі дані заявлені вимоги носять передчасний та надуманий характер.

Поряд з цим, враховуючи ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом визначені судом такими, що не підлягають до задоволення та приймаючи до уваги той факт, що позивачка ОСОБА_1 є такою, що звільняється від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір», тому, зважаючи на наведені вище обставини, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 30, 60, 209, 212, 218 ЦПК України, ст.ст. 57, 60 - 71 Сімейного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України, ст.ст. 319, 391 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Третя Полтавська державна нотаріальна контора про визнання права власності на ? частину квартири відмовити в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Сектору Державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Полтави про віднесення майна до особистої приватної власності та усунення перешкод у праві власності - задовольнити частково.

Віднести квартиру № 36, що у м. Полтава по вул. Леніна, 116 у м. Полтаві до особистої приватної власності ОСОБА_3.

В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Судові витрати за первісним позовом ОСОБА_1 в сумі 1720,50 грн. віднести за рахунок держави.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_13