Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1217/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.09.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Авраменко Т.М.

суддів: Франко В.А., Чельник О.І.,

секретар Гусак А.О.

за участю представника позивача

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

В вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зазначала, що вона є власником будинку № 55 по провулку Спаському в м. Кіровограді, З червня 2005 року в будинку ще за життя її чоловіка зареєстровані та проживали відповідачі, які є її внуками. Коли її чоловік захворів на тяжку недугу, онуки не побажали допомагати їй доглядати чоловіка і у вересні 2012 року перестали проживати в будинку, забрали свої речі та виїхали проживати у найману квартиру. Покійний чоловік склав заповіт на свою частку майна на свого сина ОСОБА_6, батька відповідачів, тому вони втратили інтерес до будинку. Коштів на утримання будинку, поточні ремонти не давали, комунальні платежі не сплачували. Їх реєстрація перешкоджає їй оформити субсидію. Факт відсутності більше шести місяців в будинку підтверджується актом.

Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК України та ст.ст.319,321 ЦК України.

В грудні 2015 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали зустрічний позов про вчинення певних дій. Зазначали, що не проживають в будинку з липня 2015 року в звязку з проведенням ремонтних робіт в будинку, з цього часу їм чиняться перешкоди в користуванні будинком, вхідні двері паркану зачинені на замок, а ключі їм не надано.

Просили зобовязати позивача не чинити їм перешкод в користуванні будинком шляхом надання їм ключів від замка вхідних дверей паркану, яким огороджено будинок.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 12 квітня 2016 року позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд встановив, що відповідачі більше шести місяців не проживають в належному позивачеві будинку, а тому відповідно до ст.71,72 ЖК України втратили право користування ним та чинять перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, отримані пільг та субсидій. Відповідачі не надали доказів, що ОСОБА_5, яка з 2014 року є лежачою хворою та потребує стороннього догляду, чинить їм перешкоди в користуванні будинком.

В апеляційній скарзі представника в інтересах відповідачів ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову в позові та задоволення зустрічного позову. Зазначається про невідповідність висновків суду матеріалам справи, неналежну оцінку наданим сторонами доказів, суд з власної ініціативи викликав та допитав свідків, ухвалив рішення на підставі неналежно засвідчених документів позивача та не взяв до уваги докази відповідачів.

В засіданні апеляційного суду представник позивача просила відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в засідання апеляційного суду не прибули повторно, про час та місце розгляду справи на 22 вересня 2016 року повідомлені під розписку (а.с.162-163), за клопотанням їх представника ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на 27 вересня 2016 року, про дату та час відкладення розгляду справи ОСОБА_2 повідомлений під розписку (а.с.176-177). Відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

В засідання апеляційного суду 27 вересня 2016 року ОСОБА_2 подав письмову заяву про повторне відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу, факт якої не підтверджений доказами (а.с.183).

За положеннями ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки належним чином повідомленої сторони в судове засідання, якщо вона повідомила про причини неявки, які судом визнано поважними,а в разі повторної неявки в судове засідання незалежно від причини сторони, повідомленої належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщенні понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Задовольняючи позов на підставі ст.ст.71,72 ЖК України з тих підстав, що відповідачі не проживають в належному позивачу будинку більше 6 місяців, суд не врахував, що зазначені норми права регулюють правовідносини щодо визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, та не поширюються на правовідносини, які виникають між власником та членами його сімї.

При цьому суд виходив лише з факту відсутності відповідачів в приміщенні більше шести місяців, не зазначивши в рішенні причини їх відсутності та чи є вони поважними або неповажними, а також з того факту, що реєстрація відповідачів в будинку створює перешкоди позивачу, як власнику, у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, отриманні пільг та субсидій на оплату комунальних послуг.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з недоведеності створення їм перешкод в користуванні будинком та добровільному виїзді з нього, проте погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, яка є інвалідом 1 групи з 1 жовтня 2014 року, є власником житлового будинку № 55 по пров. Спаському в м. Кіровограді на підставі свідоцтва про право власності від 14 грудня 2009 року, виданого в обмін договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 30 червня 1959 року (а.с.11), зареєстрована в будинку та проживає в ньому (а.с.4-5,7,8,9,11).

Відповідачі, які є внуками позивача, з 03 червня 2005 року вселились у встановленому законом порядку у вказаний житловий будинок, як члени сімї власника будинку, зареєстровані та проживали в ньому (а.с.7).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

В обґрунтування позовних вимог позивач надав, як докази не проживання відповідачів у спірному будинку з 2012 року, довідку квартального комітету № 640 від 11 вересня 2015 року про те, що відповідачі зареєстровані, але не проживають у будинку, та акт сусідів, підписи яких засвідчені 21 грудня 2015 року головою квартального комітету № 18 (а.с.9, 67).

Суд цим доказам належну оцінку не дав, не звернув увагу на те, що місце та дата складання акту не зазначені, в акті не наведено причин, з яких відповідачі не проживають у спірному будинку. У акті відсутні відомості про те, чи обстежувався будинок та чи є в будинку належні відповідачам речі, майно. У довідці та акті відсутні також відомості про те, на підставі чого встановлено факт не проживання відповідачів з вересня 2012 року.

В суді першої інстанції 12 квітня 2016 року свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона є головою квартального комітету 8 років, онуків позивача не бачила, зі слів позивача знає, що онуки з нею не живуть та не допомагають їй, акт про не проживання складено зі слів сусідів (а.с.120-122).

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що позивач жила сама, зараз з нею живе дочка, внуків не бачили (а.с.122-125).

Заперечуючи проти позову та в обгрунтування зустрічного позову відповідачі зазначали, що не проживають в будинку з поважних причин, оскільки змінено замок, а ключі їм не надано. Крім того, відповідач ОСОБА_10 є військовослужбовцем та брав безпосередню участь в антитерористичній операції, що є поважними причинами їх не проживання в будинку.

В засіданні апеляційного суду представник позивача пояснила, що право власності на будинок зареєстровано за позивачем, будинок вона побудувала з чоловіком, який помер у листопаді 2012 року, він зробив заповіт на свого сина ОСОБА_6, який подав заяву про прийняття спадщини, але не оформив своїх спадкових прав на спірний будинок. Визнала факт, що замок особисто позивачем поміняно в 2012 році після смерті чоловіка, оскільки за її відсутності до будинку приходив син ОСОБА_6 і з будинку зникли грошові кошти, відповідачі ключів не мають.

Факт зміни замка позивачем підтверджується також письмовим запереченням на зустрічний позов (а.с.63,90).

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, факт неможливості користування житловим будинком відповідачами є встановленим.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_4 є військовослужбовцем та брав безпосередню участь в антитерористичній операції, що також є поважною причиною не проживання в будинку(а.с.42,118).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Доводи представника позивача про задоволення позову з підстав захисту прав власника будинку відповідно до ЦК України є безпідставними, оскільки передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту порушеного права не може бути реалізований шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, без посилання на норми житлового або цивільного законодавства, в яких зазначені підстави для такого визнання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що передбачені законом підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відсутні, тому рішення суду підлягає скасуванню відповідно до ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові та задоволення зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити .

Скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2016 року. В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов задовольнити. Зобовязати ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4, ОСОБА_3 перешкод в користуванні будинком шляхом надання їм ключів від замка вхідних дверей паркану, яким огороджено будинок № 55 по провулку Спаському в м. Кіровограді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: В.А.Франко

ОСОБА_11