Справа № 344/4703/13-ц
Провадження № 2/344/734/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Польської М.В.

при секретарі c/з Дзюбак Х.Б..

з участю відповідача 2 ОСОБА_2, який представляє відповідача 1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ПАТ «Банк Київська Русь» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Банк Київська Русь» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 45111.34грн. за кредитним договором № 2926-04-07-2 від 25.12.2007 року та судових витрат.

Ухвалою суду від 07.08.2013 року (суддя Ковалюк І.П.), та ухвалою від 10.12.2014р. (суддя Бойчук О.В.) провадження у справі зупинялось.

Ухвалою суду від 19.01.2016р. у зв'язку з закінченням п'ятирічного строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, прийнято до провадження дану справу нового складу суду (суддя Польська М.В.).

Позивач просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника, не зважаючи на ухвали суду про обов'язкову участь для надання пояснень.

Відповідач 2, який є одночасно представником відповідача 1, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказавши, що жодних договорів відповідачі не підписували, є кримінальна справа щодо підробки таких договорів, що розглядається судом.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши сторону відповідачів, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25.12.2007 року як свідчить з матеріалів справи, був укладений між Акціонерним банком «Київська Русь» в особі Кудіної Л.Я., як кредитовцем, та ОСОБА_4, як позичальником, кредитний договір № 2926-04-07-2, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 20000 грн., під 25% річних, терміном погашення до 25.12.2010 року (а.с.5). оригінал кредитного договору на вимогу ухвали суду від 23.06.2016р., позивач не надав, пояснивши про вилучення всіх оригіналів договорів та матеріалів кредитної справи ще у 2009 році (а.с.163).

З метою забезпечення кредитного зобов'язання, 25.12.2007 року було укладено між Акціонерним банком «Київська Русь» в особі Кудіної Л.Я., та ОСОБА_2 як поручителем договір поруки № 2926-04-07-2/П (а.с.6).

Позивач, станом на 13.03.2013 року нарахував заборгованість по кредитному договору в сумі 45 111.34 грн., з яких заборгованість по кредиту 20000грн., по %-23843.97грн., штраф-1267.37грн. (а.с.7).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Однак, звертаючись до суду про стягнення вищевказаної заборгованості, позивач не довів суду що між сторонами існували договірні зобов'язання, та що ОСОБА_4 були видані кредитні кошти.

Так, як вбачається з матеріалів справи, в Коломийському міськрайонному суді знаходиться кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_6 (син відповідача 2 та брат відповідача 1) за ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 КК України.

Як надав пояснення відповідач 2, який є одночасно представником відповідача 1, саме ОСОБА_6 мав доступ до паспортів відповідачів, а його дружина ОСОБА_5 (шлюб між ними розірвано в 2010 році) очолювала перше відділення Івано-Франківської філії АБ «Київська Русь». Заяву на видачу готівки від 25.12.2007р. на ім'я ОСОБА_4, та будь-які договори (а.с.68, 90) він не підписував. Копії документів ОСОБА_6 брав за згоди брата ОСОБА_4 для укладення ще одного договору поруки (це по іншому кредитному договорі, який не є предметом зобов'язань у даній цивільній справі, де позичальником був саме ОСОБА_6), про що вже пояснювалось керівнику філії АБ «Київська Русь" (а.с.88-89).

Протоколом виїмки від 30.01.2009 року було вилучено, до матеріалів кримінальної справи №315312, кредитну справу ОСОБА_4 (а.с.164).

На вимогу відповідачів, судом витребувано інформацію у Коломийському міськрайонному суді та отримано висновок експерта №09/03-291 з кримінальної справи порушеної за фактом незаконного заволодіння, привласнення та розтрати чужого майна службовими особами відділення ІФФ АБ «Київська Русь», який оцінюється судом у даній цивільній справи як доказ у сукупності з іншими доказами (поясненнями відповідачів) згідно якого підпис на кредитному договорі від 25.12.2007р. № 2926-04-07-2, на заяві, договорі поруки від 25.12.2007р. № 2926-04-07-2/П, заяві на видачу готівки, виконані не ОСОБА_4.

А тому, суд приходить до переконання про відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачем 1, та як наслідок безпідставність вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 Позивач доводи сторони відповідача та докази в матеріалах справи не спростував.

Щодо вимог про стягнення з поручителя солідарно даної заборгованості, то слід зазначити таке.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ( п.24) зазначається, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За п.4.3 договору поруки, який відповідач 2 стверджував, що також не укладав, а відповідач 1, за вищевказаним доказом (висновком експерта) також не підписував, порука припиняється якщо кредитор протягом 6 місяців не пред'явить позову до поручителя.

Строк виконання зобов'язань за кредитним договором - 25.12.2010 року, отже звернення до поручителя, у разі би укладання договору поруки, з позовом в суд не повинен бути більше як до 25.06.2011 року, натомість позов подано до суду 08.03.2013 року, про що свідчить відмітка. А тому порука є припиненою.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі викладеного, відповідно до ст.. 526, 530, 559, 610, 626, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ПАТ «Банк Київська Русь» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2926-04-07-2 від 25.12.2007 року, стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 13 жовтня 2016 року.

Суддя Польська М.В.