АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/8817/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Сенько М.Ф.
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Усика Г.І.

при секретарі - Сімаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року в цивільній справі за позовом Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року позов Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №851/1907 від 09.07.2009 року "Про передачу громадянину ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1".

Визнано недійсним Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_4, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім.»я ОСОБА_5 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03788, на підставі рішення Київської міської Ради №851/1907 від 09.07.2009 року.

Зобов'язано ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути у власність територіальної громади м. Києва земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_4, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свою апеляційну скаргу мотивують тим, що вони є співвласниками спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02 серпня 2012 року між ними та ОСОБА_5 Тобто, на момент звернення прокурора до суду з вказаним позовом в червні 2015 року саме вони були власниками вказаної земельної ділянки, проте, судом вказані обставини встановлені не були і до участі в розгляді справи їх не залучили, між тим, вказане рішення стосується їх прав та інтересів, як власників спірної земельної ділянки. Рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції, в порушенні вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, не врахував положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та не звернув уваги на те, що реституція, як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тому вимога про повернення майна , переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред»явлена тільки стороні недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна підлягають захисту лише шляхом подання індикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.. 388 ЦК України. Вважають, що прокурором обраний невірний спосіб захисту.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_8 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник прокуратури м.Києва Стретович М.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, вважала їх безпідставними та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Київської міської ради та відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 13.06.2008 року ОСОБА_5 звернувся до Київської міської ради з заявою про надання йому у приватну власність земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у Дарницькому або іншому районі м.Києва.

Приватним підприємством « Шоп»як» у 2008 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1. Число і місяць здачі проекту не зазначені.

Вказаний проект був погоджений висновком Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації № 05-4664 від 05.06.2009 року.

09 липня 2009 року Київською міською радою на третій сесії шостого скликання було прийнято рішення за № 851/1907 «Про передачу громадянину ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Пунктом 1 даного рішення було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2 вказаного рішення передано громадянину ОСОБА_5, за умови виконання пункту 3 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

18 червня 2010 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Звертаючись до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку, прокуратура Святошинського району м.Києва посилалась на те, що рішення про надання у власність земельної ділянки загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 було прийнято Київською міською радою з порушенням вимог ст. 51 ЗК України без зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки, яка відносилась до земель рекреаційного призначення, а була надана для житлової забудови. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, в порушенні вимог ст.. 118 ЗК України, не було погоджено природоохоронним органом, не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України « Про державну експертизу землевпорядної документації». Так як прийняте Київською міською радою рішення № 851/1907 від 09 липня 2009 року про надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки є незаконним, то, виданий на підставі вказаного рішення державний акт про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку є недійсним і земельна ділянка повинна бути повернута у власність громади м.Києва.

Задовольняючи позов, визнаючи незаконним і скасовуючи рішення Київської міської Ради №851/1907 від 09.07.2009 року "Про передачу громадянину ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1", визнаючи недійсним Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_4, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім.»я ОСОБА_5 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03788, на підставі рішення Київської міської Ради №851/1907 від 09.07.2009 року, суд 1-ї інстанції виходив з того, що вказане рішення Київської міської ради щодо надання земельної ділянки у власність ОСОБА_5 прийнято з порушенням вимог ст..ст. 51, 52, 116, 118 ЗК України, що, відповідно до вимог ст.21 ЗК України, є підставою для визнання його недійсним. Виданий на підставі незаконного рішення Київської міської ради державний акт про право власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку є недійсним.

Проте, з такими висновками суду 1-ї інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, оскільки судом було неповно з»ясовано дійсній обставини справи, що призвело до неповноти дослідження доказів у справі.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Положеннями ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Встановлено, що пунктом 1 рішення Київської міської ради за № 851/1907 від 09 липня 2009 року ОСОБА_5 у приватну власність було передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1».

На підставі вказаного рішення 18 червня 2010 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до положення ч.5 ст.122 ЗК України(в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення), Київська та Севастопольська міські державні адміністрації

передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

За приписами ст.ст.13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частинами 1, 2 статті 18 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Положеннями ст.19 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення.

Відповідно до статті 51 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Частинами 1, 2 статті 52 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) встановлено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до змісту ст.20 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття оспорюваного рішення) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення

З наявної в матеріалах справи відповіді Державної інспекції сільського господарства в м.Києві від 29.04.2013 року про результати розгляду постанови Прокуратури м.Києва про проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства при відведенні земельних ділянок по АДРЕСА_1 вбачається, що рішення про розгляд заяв, а в подальшому розроблення проектів землеустрою, прийнято з порушенням статей 116 та 118 ЗК України, рішення Київської міської ради від 14.03.2002 року № 313/1747. В порушенні вимог ст.. 118 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в м.Києві не погоджено. В порушенні вимог ст.. 50 Закону України «Про землеустрій» рішення про надання згоди на розроблення документації із землеустрою Київською міською радою не приймалось. Відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року № 370/1804, дана територія за функціональним призначенням належить до території садибної забудови. Згідно земельно-кадастрової інформації у відповідності до форми 6-зем, земельні ділянки по просп. Перемоги, 15 км. У Святошинському районі м.Києва обліковуються у рядку 22 ( ліси та інші лісо вкриті площі), графа 35 ( ділянки для городництва) Витягу щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов впровадження містобудівної діяльності, складеного на замовлення прокуратури Шевченківського району м. Києва 03 грудня 2013 року виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вбачається, що відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради №370/1804 від 28 березня 2002 року, територія земельних ділянок №№57-а, 57-б, 57-в, 57-г, 57-д, 57-ж, 57-к, 59 та 61 по вулиці Ризькій в Шевченківському районі міста Києва за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови. Містобудівне обґрунтування не розроблялось. При обстеженні земельних ділянок по АДРЕСА_1 встановлено, що вони розташовані у лісосмузі, обгороджені сітчастим, металевим, дерев»яним парканом та в більшості випадків використовуються невстановленими особами.

З доданого до апеляційної скарги копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 02 серпня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили в рівних частках земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення якої- для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до умов п.1.2 договору купівлі-продажу, ця земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого 18 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації..

Згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки, продаж вчинено за 120 000,00 гривень, які продавець повністю отримав від покупців до підписання цього договору.

З наданого до апеляційної скарги витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4 зареєстровано в державному реєстрі 13.08.2013 року.

З копії витягу з Державного земельного кадастру, здійсненого станом на 22.08.2016 року вбачається, що право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4 зареєстровано 13.08.2013 року.

З позовом до Київської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, зобов'язання повернути вказану земельну ділянку прокуратура Святошинського районного суду м. Києва звернулась до суду 04.06.2015 року. Тобто, на момент звернення до суду з вказаним позовом змінились власники спірної земельної ділянки, ними стали ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не були залучені ні позивачем, ні судом до участі у розгляді справи, а пред»явлений позов та ухвалене у справі рішення стосується їх законних прав та інтересів і доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими..

Відповідно до вимог ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: 1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; 2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; 3) змінити рішення; 4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Так як з наданих суду доказів достовірно встановлено, що позов в червні 2015 року прокуратурою Святошинського району м.Києва був пред»явлений лише до первісного власника спірної земельної ділянки ОСОБА_5, який продав її 02 серпня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, і які 13.08.2013 року зареєстрували своє права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки кожна, але до участі в розгляді справи залучені не були, що призвело до порушення їх законних прав та інтересів та до неповноти дослідження доказів у справі, апеляційний суду на стадії апеляційного розгляду, в силу вимог ЦПК України, позбавлений можливості скасувати рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, чи залучити до участі у розгляді справи нових учасників судового розгляду, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року скасувати та постановити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: