РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/2511/16-ц

Провадження № 2/638/2237/16

02.11.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

10.02.2016 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.10.2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення (справа №638/4901/15-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та в якості страхового відшкодування стягнуто 9598, 69 грн. Також в судовому засіданні було встановлено, що 90-денний строк на виплату страхового відшкодування, встановлений у Законі України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сплинув 20.02.2015 року, а відповідно до цього з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» підлягають стягненню також 3 % річних 28, 90 грн. та 508, 73 грн. Проте по сьогоднішній день вказані суми відповідачем не сплачені. Оскільки період прострочки страхової компанії складає 354 дні (з 20.02.2015 року по 08.02.2016 року день звернення до суду), розрахунок пені складає 4898 грн. 74 коп. Вважає, що хоча судом і було нараховано суму інфляційних витрат, а також вартість 3 % річних на суму невиконаного грошового зобовязання, проте оскільки вказані суми так і не були сплачені відповідачем, то на сьогоднішній день вони також повинні бути перераховані, а саме інфляційні збитки становлять 2475, 49 грн., 3 % річних від простроченої суми становить 250, 38 грн. Просить суд позов задовольнити.

Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позові вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заперечення, в яких зазначив, що розмір шкоди, спричинений ОСОБА_2 вже було визначено судом у рішенні 638/4901/15-ц, яке набрало законної сили.

Суд, дослідивши доводи позивача та представника відповідача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Так, згідно частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Позивач посилається на те, що рішенням Дзержинського районного судум. Харкова від 16.10.2015 року було встановлено, що 90-денний строк на виплату страхового відшкодування, встановлений у Законі України «Про загальнообовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сплинув 20.02.2015 року, а в даній справі він звертається до суду з вимогою про перерахування розміру штрафних санкцій.

У рішенні суду від 16.10.2015 року також встановлено, що період прострочки страхової компанії склав 36 днів, тому 3% річних від простроченої суми боргу за період з 20.02.2015 року по 27.03.015 року становить 28,40 грн., а витрати від інфляції становлять 508,73 грн. та ці суми згідно резолютивної частини рішення підлягають стягненню на користь позивача.

Встановлювати, чи було повно зясовано обставини, що мали значення для справи, чи було доведено обставини, що мали значення для справи, чи відповідали висновки суду обставинам справи, чи було порушено норми матеріального чи процесуального права, відноситься до повноважень суду апеляційної інстанції. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.10.2015 року є таким, що набрало законної сили, ніким при цьому не оскаржувалось, а тому має преюдиціальне значення при вирішенні даного спору.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно вимог статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач наголошує на виникненні спору між сторонами у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_2грошової суми в розмірі 10135, 82 грн.

За нормами Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Порядок виконання судових рішень визначено Законом України «Про виконавче провадження». Цей закон визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Беззаперечним є факт стягнення з відповідача на користь позивача згідно рішення суду від 16.10.2015 року грошової суми у розмірі 10135, 82 грн., не заперечується даний факт і відповідачем по справі, проте в порушення вимог цивільного законодавства щодо доведеності обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні статей 57 та 58 ЦПК України про невиконання боржником відповідачем цього рішення.

У позовній заяві не вказано, чи був факт звернення із виконавчим листом до органу виконавчої служби, чи відкрито виконавче провадження, які дії проведені державним виконавцем на виконання рішення, чи винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, і т. д., а отже неможливо встановити правомірність, розмір та обґрунтованість позовних вимог.

Проте, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2759 цс 15, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами існували зобов'язання до ухвалення рішення суду від 16.10.2015 року, а із рішення суду про стягнення шкоди зобов'язальні відносини не виникають, так як їх виникнення пов'язано з актами цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 Цивільного кодексу України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Про аналогічне йдеться у викладеній правовій позиції у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-2491 цс 15, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Як встановлено судом, згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.10.2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_2грошову суму в розмірі 9598,69 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди; 3 % річних у розмірі 28, 40 грн.; витрати від інфляції у розмірі 508, 73 грн., а всього стягнуто 10135, 82 грн.; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_2судовий збір у розмірі 309, 12 грн.; в частині відшкодування стягнення з ОСОБА_3відмовлено.

Встановлений судовим рішенням у цій справі розмір шкоди відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-3019 цс 15, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, ЦПК України, ст. 625 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: