Справа №489/6544/15-ц 28.01.2016 28.01.2016 28.01.2016
Справа 489/6544/15 -ц
Провадження № 22ц-/784/360/16 Головуючий у 1-й інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 27 Суддя - доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

28 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК»

на рішення

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначав, що 12 травня 2006 року відповідачем отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 36 % за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом.

Відповідач своїх зобовязань своєчасно не виконав. У звязку з чим на 30 червня 2015 року йому нарахована заборгованість розмірі 14272 грн. 75 коп.: 2787 грн. 49 коп. заборгованість за кредитом та 11485 грн. 26 коп. заборгованість по процентам.

Враховуючи 5019 грн. 51 коп. стягнутих з відповідача 17 лютого 2012 року судом, відповідач повинен сплатити 9253 грн. 24 коп., а також 500 грн. штрафу фіксованої частини і 462 грн. 66 коп. його процентної складової, а всього 10215 грн. 90 коп.

В судовому засіданні відповідач позовних вимог не визнав та в своїх запереченнях просив про застосування строків позовної давності (а.с. 27).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про задоволення позову. На думку апелянта, висновки суду суперечать обставинам справи та вимогам матеріального права. Так, суд неправильно застосував положення про строк позовної давності, оскільки повинен був виходити з дати останнього дня строку дії карти, яка визначна кінцевою датою для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені тарифами при відсутності поршень по сплаті та прострочення заборгованості, а не кінцевого терміну спливу виконання грошових зобовязань та припинення зобовязань в цілому. Оскільки гроші Банку не повернуті, кредитний договір не є розірваним чи припиненим, а тому відсутні підстави щомісячного нарахування на суму простроченої заборгованості.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з доказів у справі, відповідно до заяви позичальника від 12 травня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», надав ОСОБА_3 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік (а.с.12). Кінцевий строк повернення кредиту визначався строком дії картки та повинен був погашатися щомісячно платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості.

Загальними умовами виконання зобовязань встановлено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

В порушення наведених вимог та положень ст. 1049 ЦК України, відповідач не виконував належним чином взятих на себе зобовязань.

У звязку з чим, заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2012 року з відповідача на користь Банку, за позовом останнього, стягнуто 5019 грн. 51 коп. заборгованості за вказаним договором станом на 31 травня 2011 року, з яких: 2787 грн. 49 коп. заборгованість по кредиту, 1732 грн. 02 коп. заборгованість по процентам, 500 грн. штрафу. Стягуючи відсотки за користування кредитом, суд виходив з того, що їх розмір за договором складає 36%, а тому нарахування боржнику 72% річних є необґрунтованим.

Рішення виконано, про що свідчить постанова старшого держвиконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 18 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.30).

Після ухвалення рішення позивач нарахував до сплати відповідачу за період з 2 червня 2006 року по 30 червня 2015 року 14272 грн. 75 коп. заборгованості, з яких 2787 грн. заборгованість за кредитом та 11485 грн. 26 коп. заборгованість по процентам та відрахував від цієї суми загальний розмір заборгованості, стягнутої за рішенням суду. Нараховуючи відсотки, Банк знову виходив із 72% річних.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом за період після погашення заборгованості за виконавчим листом, а саме за період з 18 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року, суд виходив з того, що ці вимоги є безпідставними, оскільки відповідач виконав зобов'язання по сплаті тіла кредиту, а нарахування відсотків на раніше нараховані відсотки не допускається. У звязку з чим, є обґрунтованими висновки суду про те, що Банк мав право нараховувати відсотки в розмірі 36 % за період з 31 травня 2011 року по 18 вересня 2012 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом за період з 31 травня 2011 року по 18 вересня 2012 року, суд виходив з того, що між сторонами не укладався договір про збільшення строку позовної давності, а тому до вимог про стягнення процентів за користування кредитом необхідно застосовувати загальний строк позовної давності.

Оскільки заборгованість нараховувалася щомісячно, а трирічна позовна давність сплинула для остаточних нарахувань за цей період 19 вересня 2015 року, звернення позивача до суду у жовтні 2015 року суд правильно вважав, як звернення з порушенням строку позовної давності. У звязку з чим, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог з підстав спливу строку позовної давності.

Вважаючи, що кредит вже стягнуто попереднім рішенням суду, строк позовної давності до основної вимоги у вигляді стягнення вказаних процентів минув, а для стягнення процентів за період з 19 вересня 2012 року немає, суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення неустойки, як додаткової вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду та вважає, що доводи в апеляційній скарзі суперечать доказам у справі та вимогам закону.

Так, при розгляді апеляційної скарги та розгляді спору в суді першої інстанції Банк надав розрахунки, з яких вбачається, що сплачені відповідачем за період з 7 липня 2012 року по 10 вересня 2012 року гроші, Банк зарахував в якості відсотків за користування кредитом, нарахованих по 10 вересня 2012 року. За розрахунками Банку, залишкова сума непогашеного кредиту складає 1354 грн. 72 коп., на яку і нараховувалися відсотки.

Однак вказані розрахунки необґрунтовані. За згаданою постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду від 17 лютого 2012 року, відповідачем сплачена вся сума кредиту та присуджені судом проценти. Банк не оскаржив постанову та не обґрунтував проведені поза виконавчим провадженням розрахунки.

Щодо посилань на строк дії договору та дію картки, то вказані доводи також не спростовують висновків суду.

Як вбачається з наданих суду Умов та правил надання банківських послуг (далі Умови), Банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту карти. Їх вид і строк дії визначений в заяві і в Памятці клієнта, підписанням якого клієнт та Банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата відкриття рахунку.

В заяві на відкриття рахунку та видачі кредитної картки не зазначено ні строку дії рахунку, ні строку дії картки. Разом з тим, Умовами (п.9.12) зазначено, що договір діє протягом 12 місяців з часу підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той же строк.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 31.2 Умов, строк дії картки вказано на лицевій стороні карти (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Після закінчення строку дії карти, відповідна карта продовжується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше не надійшла заява про закриття картрахунку, а також за наявністю грошових коштів на рахунку на рахунку для оплати послуг розрахункових операцій по картрахунку.

Банком до апеляційного суду надані відомості про дію картки в два роки та нової випущеної карти. Разом з тим, Банк зазначив, що у нього немає даних про отримання відповідачем перевипущеної карти та користування нею після 31 травня 2008 року.

Таким чином, кінцевий строк повернення кредиту слід визначати 13 травнем 2008 року.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права у жовтні 2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Отже, за умовами договору та змістом зазначених правових норм, за кредитним договором, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Як згадано вище, відповідно до умов договору кінцевий термін виконання кредитного зобовязання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений у два роки.

Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

З урахуванням цих обставин та факту предявлення Банком позову тільки у жовтні 2015 року, судом належним чином вирішено питання застосування строку позовної давності, відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України.

За викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_4