Справа № 375/1567/15-ц Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2063/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 11.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

11 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, -

встановила:

позивачка звернулася до суду із вищезазначеним позовом мотивуючи його тим, що вона та ОСОБА_5 з вересня 2008 року, в той час як він ще перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, проживали однією сімєю, вели спільний побут, бюджет, вели спільне господарство та мали взаємні права та обовязки. Шлюб з ОСОБА_6, ОСОБА_5, 29.09.2009р., був розірваний судом. Вони шлюб не встигли зареєструвати, так як 10.09.2015р. ОСОБА_5 загинув.

Під час спільного проживання вона та ОСОБА_5 набули майно: згідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2015р., спільно придбали трикімнатну квартиру, розташовану в с.м.т.Рокитне АДРЕСА_1 та 09.07.2015р., грошові кошти на депозитному рахунку №3549 в ПАТ «СБЕРБАНК». Так як вказане майно було придбане під час спільного проживання однією сімєю без шлюбу, вважає, що у відповідності до ч.1 ст.74 СМ України воно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Просила встановити факт проживання однією сімєю без шлюбу із ОСОБА_5 з 29.09.2009р., по 10.09.2015р., визнати квартиру та грошові кошти на депозитному рахунку спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 та поділити вказане майно, при цьому визнати за нею право на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину грошових коштів на депозитному рахунку.

РішеннямРокитнянського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року позов задоволено частково.Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сімєю з січня 2010 року по 10.09.2015 року. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, а також висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Просила скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.Крім того суд першої інстанції помилково прийняв за вже встановлений факт ту обставину, що ОСОБА_5 ніби продав свій власний будинок і кошти в розмірі 31 000 доларів США це оплата за цією угодою. Однак, він його не продав, а лише мав намір так вчинити.

Апелянт вважає, що якщо кошти в розмірі 31 000 доларів США, які отримав ОСОБА_5 за договором позики є обєктом права спільної сумісної власності і майно, придбане за ці кошти також є спільним.Таким чином, суд першої інстанції на думку апелянта, зробивши висновок, що спірна квартира АДРЕСА_2 с.м.т. Рокитне була придбана частково за рахунок позичених ОСОБА_5 коштів, фактично визнав цю квартиру спільним майном подружжя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, щоз січня 2010 року позивач та ОСОБА_5 почали проживати постійно в її будинку, де ОСОБА_5 допомагав по господарству, на городі, спільно витрачали зароблені нею та ОСОБА_5 кошти на домашні потреби та на придбання побутової техніки, спільно відпочивали.

В березні - квітні 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 домовилися про продаж житлового будинку, розташованого в с.м.т. Рокитне по вул. Тополевій,19, належного ОСОБА_5 на праві приватної власності і який йому, в свою чергу, у 2002 році подарував батько ОСОБА_8

22.04.2015р., ОСОБА_5, з метою продажу вказаного будинку і подальшого забезпечення житлом свого сина, звернувся до голови органу опіки і піклування Рокитнянської РДА за отриманням дозволу на продаж даного будинку, в якому був зареєстрований неповнолітній син ОСОБА_9, де вказав, що має намір продати будинок з одночасною купівлею квартири по вул. Ентузіастів.

Так як колишня дружина - ОСОБА_6 не надала згоди на продаж даного будинку, ОСОБА_5 було відмовлено в наданні згоди на продаж будинку.

Маючи намір в подальшому все ж продати будинок, ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_7 надати кошти в рахунок оплати за належний йому будинок, а саме 1 тис. дол. США для надання завдатку за квартиру, а потім ще 30 тис. дол. США, за які він 13.05.2015 купив квартиру №51 по вул. Ентузіастів10, в с.м.т. Рокитне та яку оформив на своє імя. Згодом ОСОБА_5 пояснив синові, що вказану квартиру він переоформить на його імя по досягненні повноліття, що відповідач ОСОБА_3 та його законний представник підтвердили в судовому засіданні.

В рахунок майбутнього продажу будинку, ОСОБА_5 також був переданий автомобіль «ВАЗ-2199», який ОСОБА_5 29.04.15 оформив на своє імя і в подальшому відчужив, що підтверджено наданими суду копіями реєстраційних карток.

Крім квартири за кошти, які ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_7, ОСОБА_5 придбав автомобіль «Субару-Форестер», який 05.05.2015 оформив на своє імя, що підтверджено наданою суду копією реєстраційної картки.

09.07.2015р. ОСОБА_5 уклав договір з ПАТ «СБЕРБАНК», згідно до якого банк прийняв від ОСОБА_5 20 тис. грн. на депозитний рахунок №3549 терміном до 09.10.15р.

Аналізуючи пояснення сторін та їх представників, показання свідків та досліджені докази, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що факт проживання однією сімєю з січня 2010 року по 09.10.15 року позивачки та ОСОБА_5 знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, що підтвердили свідки: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, що позивачка та ОСОБА_5 почали проживати постійно в її будинку, де ОСОБА_5 допомагав по господарству, на городі, спільно витрачали зароблені нею та ОСОБА_5 кошти на домашні потреби та на придбання побутової техніки, спільно відпочивали.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони узгоджуються з вимогами чинного законодавства та ґрунтуються на матеріалах справи.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю».

У відповідності до постанови Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-135цс13 по справі про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ майна: «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною стороною. Виходячи з викладеного, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету не можливо визнати за позивачкою право власності на половину майна.

Спірне майно квартиру та кошти на депозитному рахунку, ОСОБА_5 придбав за кошти в сумі 31 тис. дол. США, отримані від свідка ОСОБА_7 в рахунок оплати за належний йому житловий будинок, розташований в с.м.т.Рокитне по вул.Тополевій19, що підтверджено показаннями свідків ОСОБА_7, що вона передала 31 тис. дол. США в рахунок оплати за будинок та її сина ОСОБА_15, що він був присутнім при передачі коштів.

Надана розписка покійного ОСОБА_5 про отримання ним коштів в сумі 31 тис. дол. США від ОСОБА_7 є підтвердженням отриманих коштів, так як у відповідності до ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі і на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Як вбачається із матеріалів справизаробітну плату та пенсію ОСОБА_5 та відрахування з неї, в тому числі в рахунок аліментів, останній з жовтня 2014 року по вересень 2015 року отримав біля 29 тис. грн., а позивачка за той же час біля 20 тис. грн. Інших доказів про дохід, крім заробітних плат, пенсії ОСОБА_5, ОСОБА_2 не було надано, а отримані нею в рахунок оплати за оренду землі 5 тис. грн., суттєво не вплинули на отримані доходи.

В той же час за період часу квітень - травень 2015 року ОСОБА_5 на своє імя оформив договір купівлі-продажу квартири вартістю більше 145 тис. грн. та автомобіля «Субару-Форестер» вартістю, зі слів ОСОБА_15, 9 тис. дол. США, що еквівалентно на час придбання більше 200 тис. грн.. Також на своє імя ОСОБА_5 в той же час зареєстрував автомобіль «ВАЗ-2199», вартість якого, зі слів ОСОБА_15, складає 5 тис. дол. США, що еквівалентно на час реєстрації біля 100 тис. грн.. Тобто за квітень-травень 2015 року ОСОБА_5 витрачено більше 400 тис. грн. Крім того, 09.07.2015 року ним укладений договір депозитного рахунку у розмірі 20 тис. грн..

Твердження позивачки, що квартира придбана за кошти, які вона та ОСОБА_5 заощадили під час спільного проживання не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Згідно з положеннями ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ним за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

У ч.2 вказаної статті вказано, що на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Аналогічна вимога мається у ч.3 ст.368 ЦК України, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.3 ст.57 СК, України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналізуючи вищенаведенесуд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що квартира та кошти на депозитному рахунку були особистою власністю ОСОБА_5, які він придбав за кошти, які були отримані ним від ОСОБА_7, тобто були набуті ним не від спільного проживання з позивачкою, а від відчуження належного йому ще до спільного проживання житлового будинку, хоча і без укладання відповідного договору купівлі-продажу, який мав намір укласти в майбутньому і належали особисто йому.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді