УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Чобіток А.О, Немировської О.В.,

при секретарі Пацалі А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що сторони з травня 2012 року проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, а 18.10.2014 уклали між собою шлюб.

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В період спільного проживання та перебування у шлюбі сторони набули право власності на майно, а саме: земельну ділянку, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 10.01.2006 року, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0419 га, цільове призначення: ведення садівництва, розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2005 та садовий будинок за тією ж адресою, загальною площею 465,2 м2.

Вказувала, що за період спільного проживання позивач за рахунок власних коштів, отриманих від підприємницької діяльності оплатила значний обсяг будівельних та оздоблювальних робіт, внаслідок яких вартість будинку значно збільшилась.

Враховуючи наведене, просила визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та садового будинку за кожним в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 753/276/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9863/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Зазначала, що суд першої інстанції порушив норми ст. 174 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позов в повному обсязі.

Посилаючись на положення ст. ст. 60, 62, 70, 71, 74 СК України, просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Відповідач та представник відповідача проти задоволення апеляційної не заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вказали сторони даної справи в судовому засіданні, з травня 2012 року вони проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.

18.10.2014 сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2159 (а.с.5).

19.09.2005 ОСОБА_3 придбав за договором купівлі-продажу земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0419 га, цільове призначення: ведення садівництва, розташовану АДРЕСА_1 (а.с.8).

10.01.2006 відповідач отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія НОМЕР_2 (а.с.9).

13.11.2013 відповідач отримав свідоцтво про право власності серія НОМЕР_4 на садовий будинок (а.с.10). Того ж дня він був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11).

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об'єкт нерухомого майна не є спільною сумісною власністю подружжя і не може бути об'єктом поділу майна подружжя, оскільки право власності на нього відповідач отримав набагато раніше терміну спільного проживання сторін.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1. п. 7 ч. 2 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно набуте ним, нею до шлюбу. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Враховуючи, що ОСОБА_3 придбав спірну земельну ділянку у 2005 році, а з ОСОБА_2 відповідач проживав однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу лише з травня 2012 року, що не заперечувалося сторонами, вказаний об'єкт не відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання право власності за позивачем на Ѕ частину садового будинку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

В судовому засіданні відповідач на запитання суду пояснив, що будинок було побудовано у 2007 році, тобто до реєстрації шлюбу із позивачем.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка ємайно, набуте нею, ним до шлюбу.

За змістом ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд дійшов обґрунтованого висновку щодо неналежності поданих позивачем доказів на підтвердження обставин оплати ОСОБА_2 значного обсягу будівельних робіт, внаслідок яких збільшилася вартість спірного садового будинку.

Наявні докази не містять відомості про здійснення позивачем оплати робіт щодо спірного об'єкту нерухомого майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За відомостями Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна постановою відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 18.06.2014 було накладено арешт на садовий будинок, розташований в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 (а.с.23-25). Вказаний факт також не заперечувався відповідачем в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми ст. 174 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позов в повному обсязі, є необґрунтованими, оскільки виходячи з положень ст. 174 ЦПК України, суд відмовляє у прийняті такого визнання у разі, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: