Справа № 573/339/16-ц
Номер провадження 2/573/166/16
17 травня 2016 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:
головуючої судді Терещенко О.І.,
з участю секретаря Кислої Ю.М.,
розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей Білопільської райдержадміністрації Сумської області, служба у справах дітей Сумської міської ради, відділ реєстрації актів цивільного стану Білопільського районного управління юстиції про позбавлення батьківських прав,
24 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебували в шлюбі з 12 червня 2010 року по 02 жовтня 2012 року. 02 жовтня 2012 року шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми. 14 червня 2013 року вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком. Відповідач ОСОБА_2 є батьком її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після того, як вона припинила спільно проживати з ОСОБА_2, останній не проявляє ніякого інтересу до їх спільної дитини, не піклується про сина, ніякої участі у його вихованні не приймає, не відвідує, не телефонує, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком. ОСОБА_3 називає батьком її нового чоловіка ОСОБА_4 Посилаючись на викладене, а також на те, що ОСОБА_2 матеріально утримувати сина не допомогає, малолітній ОСОБА_3 перебуває на повному її утриманні, ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримала повністю, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, причин свого неприбуття не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи.
Представник третьої особи - служби у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не з'явився, причин свого неприбуття не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи, заперечень проти позову не надав.
Представник третьої особи - служби у справах дітей Білопільської РДА в Сумській області ОСОБА_5 проти задоволення позову не заперечував, оскільки відповідач ніякої участі у вихованні дитини не приймає.
Представник третьої особи - Білопільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не з'явився, начальник відділу ОСОБА_6 направила суду заяву про розгляд справи без участі їх представника.
Заслухавши позивача ОСОБА_1, представника служби у справах дітей Білопільської РДА ОСОБА_5, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження дитини. На час народження дитини прізвище позивача було ОСОБА_3 (а.с. 6).
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 12 червня 2010 року. Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 жовтня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 7-8).
14 червня 2013 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище чоловіка Коілушко (а.с. 9).
Позивач ОСОБА_1 від спільного життя з ОСОБА_4 мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 10).
Із довідки ТОВ "Житло-Сервіс-Інвест" від 12 листопада 2015 року №524 вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою також зареєстрований малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 11).
За місцем свого проживання позивач зарекомендувала себе з позитивної сторони, на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває.
Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
У п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до статті 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У відповідності з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Батьки зобов'язані поважати дитину.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що фактично з червня 2011 року, коли вона припинила спільне проживання з відповідачем, останній не проявляє ніякого інтересу до їх спільної дитини Кіріла, не піклується про сина, ніякої участі у його вихованні не приймає, не відвідує, жодного разу не привітав з днем народження, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком, матеріально утримувати сина не допомагає. Дитина називає батьком теперешнього чоловіка позивача.
Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивач ОСОБА_1 в обгрунтування своїх позовних вимог надала суду довідку Сумського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №2 "Ясочка" від 11 грудня 2015 року №01-59/211 року, з якої вбачається, що вказаний вище дошкільний навчальний заклад ОСОБА_3 відвідує з 20 серпня 2013 року. Дитину приводить та забирає з садочка мати ОСОБА_1 Батько дитини з 20 серпня 2013 року не приводив дитину до дитячого закладу та не забирав, батьківські збори не відвідував (а.с. 12).
У відповідності з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.
Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.
Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.
Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції.
У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».
У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 не цікавиться життям дитини у дитячому садочку, не спілкується з сином взагалі, не надає матеріальної допомоги, жодного разу після розлучення не зустрічався з дитиною, яка іншого чоловіка вважає та називає батьком, суд розцінює як ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина.
Заперечень проти позову суду відповідач не надав, позовні вимоги не спростував, доказів на підтвердження того, що він приймає участь у вихованні сина, суду не надав, також не надав доказів на підтвердження того, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною.
Тому, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1 та позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, що буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідача, яке є необхідним у демократичному суспільстві.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягнення судові витрати на користь позивача в сумі 551 грн. 20 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 51 Конституції України, ст.ст. 3, 19, 150, 165 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 10, 57, 58, 60, 64, 88, 209, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
ОСОБА_2 позбавити батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в місті Суми Сумської області, про що в Книзі реєстрації народжень 30 листопада 2010 року зроблено відповідний актовий запис №2740.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Білопільського районного суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено іншими учасниками процесу до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його в тому ж порядку на протязі 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя