Справа № 464/5867/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/5540/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором по надання споживчого кредиту № 0 від 07.02.2008 року в розмірі 87637.4 дол. США та пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 31337. 56 грн.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 87637.34 дол. США (що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 2297851.05 грн.) заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07.02.2008 року; 31337 (тридцять одну тисячу триста тридцять сім) грн. 56 коп. пені та 3654 грн. судового збору.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач не отримувала судових повісток про виклик в судове засідання, участі в судових засіданнях не брала внаслідок чого її було позбавлено можливості дати пояснення по справі, надати докази та заперечення з приводу пред»явленого до неї позову.

Також зазначає, що із стягнутих сум пені неможливо встановити періоди їх стягнення, а сума заборгованості та її складові, яка встановлена судом в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду не відповідає фактичному розміру, чим покладено додаткову відповідальність на відповідача.

Крім того, укладений між сторонами договір про надання споживчого кредиту № 0 від 07.02.2008 року не містить всіх обов»язкових умов, які необхідні для його укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника, відсутні обов»язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладення такого договору, не встановленого інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. А відтак, за відсутності даних умов, кредитний договір є неукладеним, оскільки сторони в належній формі не досягли згоди щодо істотних умов договору. Апелянт вважає, що немає підстав для стягнення заборгованості, оскільки позивачем не було надано доказів, які б стверджували факт правонаступництва АКІБ «УкрСиббанк», з яким було укладено кредитний договір, до ПАТ «УкрСиббанк». З підстав вищенаведених доводів апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконувала зобов»язань за договором про надання споживчого кредиту, не сплачувала своєчасно, згідно з графіком, поточних платежів, розмір яких складався з тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у зв»язку з чим у неї станом на 07.07.2015 року склалася заборгованість в розмірі 87633.34 дол. США та нараховано 31337.56 грн. пені, а відтак зазначений розмір підлягає стягненню з боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту обо інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності із ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 Цивільного кодексу України.

Виходячи з положень ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1. ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одним із видів порушення зобов»язання є прострочення - невиконання зобов»язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, не залежно від відшкодування збитків - ст.624 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачкою, ОСОБА_2, було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит в розмірі 90 000 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 07 лютого 2029 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,40 % річних.

З матеріалів спарви вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № 9500, отримання коштів ні відповідачкою, ні її представником не заперечувалося.

Пунктом 5.5 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового погашення кредиту та процентів у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій більше ніж на один місяць.

У відповідності п.8.1 кредитного договору за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню - у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалентну) розраховується за офіційним обміном курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Згідно довідки - розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 07.07.2015 року, наданим ПАТ «УкрСиббанк», який було зроблено ПАТ «УкрСиббанк» з врахуванням курсу долара станом на 07.07.2015 року, який становив 21.018248 грн., заборгованість відповідачки становила: 87637,34 дол. США (що згідно офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2015 року еквівалентно 1841983.35 грн.), з них: 80 633,64 дол. США (що згідно офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2015 року еквівалентно 1694777.84 грн.) - заборгованість за кредитом; 7003,70 доларів США (що згідно офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2015 року еквівалентно 147205.50 грн.) - заборгованість за процентами. Крім того, за порушення термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами банком нарахована пеня, що становить 31 337, 56 грн., з яких: 7096,39 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 24 241, 17 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

Разом з тим, враховуючи курс долара станом на станом на 31.03.2016 року - один долар США становив 26.2118056 грн., заборгованість відповідачки в національній валюті на день ухвалення оскаржуваного рішення суду становила: 87637,34 дол. США (що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 2297851.05 грн.), з них: 80 633,64 дол. США (що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 2114214.04 грн.) - заборгованість за кредитом; 7003,70 доларів США (що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 183637.01 грн.) - заборгованість за процентами

Іншого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «УкрСиббанк», ні відповідачкою, ні її представником, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

З матеріалів справи вагається, що 12.05.2015 року позивачем було скеровано на адресу відповідача вимогу про дострокове повернення кредиту, дана вимога була отримана відповідачем 21.05.2015 р., однак відповідачка заборгованість не сплатила. Слід зазначити, що відповідачка, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення нею кредитних коштів та відсотків за користування цими коштами, доказів виконання нею зобов»язань за договором про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 07.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк».

Зважаючи на те, що договір про надання споживчого кредиту № 0, укладений 07.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, нею не оспорювався, такий є чинним, відтак на думку колегії суддів безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що укладений між сторонами договір не містить всіх обов»язкових умов, необхідних для його укладення, про які зазначає апелянт, а саме, договором не передбачено умов надання кредиту, позичальник не попереджався про можливе настання валютних ризиків саме для позичальника, в договорі відсутні обов»язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладення такого договору, не встановленого інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

Оскільки договір про надання споживчого кредиту № 0, укладений 07.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, нею не оспорювався, безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що договір про надання споживчого кредиту є неукладеним, оскільки, як вважає апелянт, відсутність у договорі про надання споживчого кредиту вищезгаданих умов свідчить про те, що сторони в належній формі не досягли згоди щодо істотних умов договору.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що пеня повинна нараховуватись по курсу долара, який був чинний на момент її нарахування. Згідно з розрахунком пені, нарахованої апелянтом з врахуванням курсу долара, який діяв на момент нарахування пені за період з 07.11.2014 року до 07.07.2015 року становить: пеня за прострочення погашення кредиту з період з 07.11.2014 року до 07.07.2015 року становить 7144.73 грн., а пеня за прострочення сплати відсотків становить 24588.61 грн., а всього, 31733.34 грн., загальний розмір пені є більшим, ніж розмір пені, про стягнення якої ПАТ «УкрСиббанк» пред»явлено позов, а відтак, з врахуванням положень ст. 11 ЦПК України, зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову та стягнення заборгованості в розмірі, зазначеному у позовній заяві.

З врахуванням положень ч.3 ст. 309 ЦПК України, відповідно до якої порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, зазначені апелянтом в апеляційній скарзі порушення норм процесуального права, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки такі не призвели до неправильного вирішення справи, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про підставність позову.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в поданій ним апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Левик Я.А.

Цяцяк Р.П.