Справа № 158/1966/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/773/159/16 Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_2,

пр-ків позивача ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4,

пр-ка відповідача ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6, про визнання недійсним договору позики за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

07 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи тим, що 27.12.2013 року між ним та ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчені окремі договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих на вул.Робітничій,3 в с.Муравище Ківерцівського району Волинської області.

Оскільки до і після придбання майна він перебував за межами України, то щодо умов його придбання із відповідачем із серпня 2013 року вели переговори його батьки і було узгоджено, що вартість майна складатиме 16500 доларів США, які будуть виплачуватися частинами.

На момент укладення договорів купівлі-продажу його батьки сплатили відповідачці 8000 доларів США, а решту коштів обумовили сплатити згодом.

У нотаріуса ними було оформлено три договори 2 договори купівлі-продажу, які передали йому і договір позики, який передали відповідачці. Оригінал договору позики вона мала повернути при повному розрахунку за майно.

Йому відомо, що батьки повністю розрахувалися із відповідачкою за житловий будинок і земельну ділянку у березні 2014 року, але оригінал договору позики відповідачка їм не повернула, зіславшись на зайнятість у звязку із її відїздом за межі України та пообіцяла передати договір при поверненні в Україну, але цього не зробила.

Навпаки, звернулася до суду і рішенням від 16.07.2015 року з нього стягнуто на користь відповідачки заборгованість за договором позики.

Його заява у правоохоронні органи щодо намагання відповідачем шахрайським шляхом заволодіти його грошима залишилася не розглянутою.

Вважає, що договір позики слід визнати недійсним на підставі ст.ст.215 ч.3, 230 ЦК України, як вчинений внаслідок обману, оскільки ніяких коштів відповідач йому не передавала, а борг виник лише з договорів купівлі-продажу (ст.1053 ЦК України).

Відповідач зловживає своїм правом, мотивуючи, що це є окремий договір позики.

Враховуючи наведене, просив визнати недійсним укладений 27.12.2013 року між ним та відповідачем договір позики, за умовами якого відповідач йому передала 135300 грн., що становить 16500 доларів США та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 30 листопада 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач та його представник ОСОБА_3 просять скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважають, що судом допущено неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2013 року між сторонами укладено у простій письмовій формі договір позики, згідно якого відповідач передала у власність позивачу, а останній прийняв строком до 01 липня 2014 року грошові кошти у розмірі 135300 грн., що становить 16500 доларів США, які позивач зобовязується повернути відповідачу до 01.07.2014 року у доларовому еквіваленті. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору, факт підписання якого позивачем свідчитиме про отримання ним усієї зазначеної суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання (п.1 договору). У договорі зазначено, що сторони його укладають, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій (а.с.10).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач ОСОБА_2 у своїх вимогах недійсність договору позики обґрунтовував тим, що відповідач йому ніяких коштів не передавала, а позика виникла у звязку із неповним розрахунком за придбані житловий будинок і земельну ділянку.

Однак, такі доводи позивача спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підставами недійсності правочину позивач зазначає ст.230 ЦК України (а.с.2-7).

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Поняття істотного значення визначене у ч.1 ст.229 ЦК України. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки мотиви укладення позивачем і відповідачем оспорюваного правочину договору позики не мають істотного значення, то із заявлених позивачем підстав цей договір не підлягає визнанню недійсним.

Крім того, із договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки вбачається, що кошти за їх продаж покупець (позивач) сплатив продавцю (відповідачу) до підписання цих договорів /п.2.1 кожного договору/ (а.с.11-17).

Разом з тим, покликаючись на те, що договір позики це фактично угода щодо доплати несплачених за договорами купівлі-продажу коштів, позивач самі договори купівлі-продажу в цій частині не оспорює, чим не спростовує протиріччя щодо розрахунку за майно і мету укладення договору позики.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 27.12.2013 року. Вказане рішення набрало законної сили.

Згідно ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Зазначеним вище судовим рішенням встановлено, що сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 не повністю повернуто ОСОБА_7 заборговані кошти, які і підлягають стягненню.

В апеляційному суді позивач та його представники підтвердили, що до цього часу вони зазначене рішення суду не оскаржували.

Покликання апелянтів на ту обставину, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, оскільки не викликав і не допитав заявлених ними свідків, які могли підтвердити ту обставину, що позивач ніяких грошей не позичав, а також відповідача і приватного нотаріуса не заслуговують на увагу, оскільки з'явитися у судове засідання це право особи, а не обовязок.

Відповідач уповноважила іншу особу представляти її інтереси в суді , а третя особа приватний нотаріус подала суду першої інстанції заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.41, 46).

Разом з тим, оскільки недійсність правочину це недодержання сторонами певних вимог саме в момент його вчинення (ч.1 ст.215 ЦК України), то пояснення свідків, щодо інших обставин, повязаних із виконанням цього правочину, чи з інших підстав не можуть бути взятими до уваги.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, що підтверджуються належними доказами, правильно визначено правовідносини між сторонами і застосовано норми матеріального права, що регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а містять лише мотивацію самої позовної заяви.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді