Справа № 461/8790/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3884/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року 24 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Шеремети Н.О.

суддів : Ванівського О.М., Приколоти Т.І.

секретаря: Цапа П.М.

за участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянули у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_5, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, про солідарне стягнення заборгованості, яка виникла в результаті невиконання відповідачкою ОСОБА_2 умов кредитного договору №1301/1007/71059 від 23.10.2007 року, що був укладений між акціонерним комерційним банком «ТАС Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року задоволено позов публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість, що складається з наступного:

873051 гривень заборгованості за кредитом ;

54590 гривень заборгованість по відсотках;

5641.91 гривень пені.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5 в рівних частках на користь ПАТ «Альфа Банк» 3654 гривень судового збору , тобто по 1827 грн. з кожного.

Рішення оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи. Зазначає, що судом першої інстанції не зясовано обставини справи щодо невиконання чи неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором, так як позивач позовній заяві констатує факт наявності розміру непогашеного кредиту, не надавши в обґрунтування суми заборгованості бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту, на здійснення його часткового погашення, нарахування та сплати відсотків, їх розмірів. Апелянт звертає увагу суду на той факт, що суд першої інстанції не надав юридичної оцінки договорам про відступлення права вимоги, укладених 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» та 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк», як і фактично є договорами факторингу. В матеріалах справи відсутній та не поданий позивачем акт приймання передачі прав вимоги та відсутнє підтвердження того, що ПАТ « Дельта Банк» здійснив право вимоги в день підписання договору. В апеляційній скарзі вказує і на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що в договорах факторингу, які долучені до матеріалах справи, відсутній дозвіл на укладання наступного договору факторингу, що є порушенням норм ст. 1083 ЦК України, за яким наступне відступлення права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, за яким відмовити ПАТ «Альфа Банк» в задоволені позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредити і сплатити проценти, визначені у договорі.

Згідно зі ст.ст. 536,543,553,554,555,610,612,629,526 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строки, встановлені договором. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі - відшкодування збитків. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково, або в повному обсязі, як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. У відповідності до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. У свою чергу під збитками законодавець у ст. 22 ЦК України розуміє витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Пунктом 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що коли договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2007 року акціонерний комерційний банк «ТАС Комерцбанк» ( правонаступником якого є ПАТ « Сведбанк») та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 1301/1007/71-059, відповідно до умов якого банк зобовяався надати ОСОБА_2 кредит у сумі 90 000 дол. США строком погашення 23 жовтня 2027 року зі сплатою 11.9% річних за користування кредитними коштами, а позичальник зобов'язався повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів, що міститься в додатку № 1 до договору і є його невід'ємною частиною , розмір щомісячного платежу згідно з додатком, який є невід»ємною частиною договору складає 375 дол. США.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що позичальник зобовязується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 57.01 , щомісяця , через касу банку згідно додатку №1 до кредитного договору від 23 жовтня 2007року , що є невідємною частиною даного договору, якщо інше не передбачено цим договором.

Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом (п.3.2 договору).

Пункт 8.1 кредитного договору передбачає, що сторони узгодили, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої заборгованості

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, відповідно до ст. 533 ЦК України, 23.10.2007 року акціонерний комерційний «ТАС Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та фізична особа, ОСОБА_5, уклали договір поруки № 1301/1007/71/059-Р-1, п. 1 якого передбачає, що поручитель зобовязується перед банком відповідати за виконання зобовязань коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 1301/1007/71-059 від 23 жовтня 2007 року у сумі 90 000 дол. США з процентною ставкою 11.9% річних.

Пунктом 2 даного договору сторони встановили, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком усім належним йому майном та грошовими коштами.

Задовольняючи позов ПАТ «Альфа Банк», суд першої інстанції виходив з того, що всупереч нормам цивільного законодавства та умовам кредитного договору, позичальник свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та штрафних санкцій не виконує, чим порушує істотні умови кредитного договору, внаслідок чого у позичальника утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Суд першої інстанції вважав доведеним, що ОСОБА_2 умови договору у встановлений таким термін не виконувала, не сплачувала щомісячні платежі з метою повернення позичених коштів та відсотків за користування коштами, у зв»язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 09.07.2015 року становила: загальна сума заборгованості за кредитом становить 933283.51 грн., яка складається з: 873051.00 грн. заборгованість по кредиту; 54590.6 грн. заборгованість по відсотках; 5641.91 грн. нарахована пеня, і за таких обставин прийшов до висновку про задоволення позову ПАТ «Альфа Банк» про солідарне стягнення заборгованості як з боржника, так і з поручителя.

Заперечуючи щодо наданого банком розрахунку заборгованості, ні відповідачі, ні їх представник, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надали суду першої інстанції іншого розрахунку, який би спростовував розмір заборгованості, нарахованої ПАТ «Альфа - Банк», а також не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження сплати ОСОБА_2 коштів з метою погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що додатком №1 до кредитного договору, яким передбачено графік погашення кредиту, банком встановлена сума щомісячного платежу в розмірі 375 дол. США, разом з тим, визначена в цьому додатку сума щомісячного платежу не дає можливості визначити, яка сума із щомісячного платежу направлялась банком на погашення кредиту, відсотків чи комісії, так як при документальному оформленні додатку № 1 до кредитного договору № 301/1007/71-059 банк недотримався вимог пункту 3.2 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», за яким зазначено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорові - щомісячно, що квартально, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил.

З врахуванням того, що кредитний договір, складовою частиною якого є додаток №1 до кредитного договору, яким передбачено графік погашення кредиту, ОСОБА_2, ОСОБА_5 не оспорювався, такий є чинним, що спростовує вищезазначені доводи апелянта та доводи апелянта про те, що графік погашення кредиту, який зазначений в додатку №1 до кредитного договору, не є належним та допустимим доказом, оскільки, як вважає апелянт, банк самостійно, без письмового повідомлення позичальника, нараховує проценти та тіло кредиту виходячи із щомісячного платежу в сумі 375 дол. США, при цьому позичальник не має змоги самостійно відслідковувати правильність такого розподілу. Такі доводи апелянта спростовуються і умовами кредитного договору, яким передбачено порядок розподілу щомісячного платежу.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт вказує на те, що розмір основної заборгованості по кредиту (тілу кредиту) є безпідставним та недоведеним, а відтак, на його думку, відсутні підстави вважати правильними і розрахунки відсотків за користування кредитом, пені за порушення термінів сплати, заборгованості, а також відсотків, базою нарахування яких є саме прострочена заборгованість по кредиту. Разом з тим, апелянт не зазначив, в чому конкретно полягає безпідставність та недоведеність заборгованості по тілу кредиту, а відтак і заборгованості по відсотках, по нарахуванню пені.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що наданий суду ПАТ «Альфа Банк» розрахунок заборгованості (а.с.35), не можна вважати належним та допустимим доказом підтвердження заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Альфа - Банк» згідно з кредитним договором № 1301/1007/71-059 від 23 жовтня 2007 року у зазначеному ним розмірі, оскільки наданий розрахунок не містить повної інформації, яка дає можливість суду перевірити правильність нарахування заборгованості у зазначеному банком розмірі, правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами та пені, що спростовує висновок суду першої інстанції про доведеність розміру позовних вимог.

Суд першої інстанції не звернув увагу суду на те, що в наданому суду розрахунку взагалі відсутня інформація щодо виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору про погашення кредиту та сплати відсотків в період з 23.10.2007 року до 18.06.2012 року.

Колегія суддів за відсутності у розрахунку заборгованості вищезазначеної інформації, не може погодитись з висновком суду першої інстанції про доведеність розміру позовних вимог, оскільки на суд покладено обов»язок перевірити правильність нарахування заборгованості.

Разом з тим слід зазначити, що з розрахунком заборгованості, наданим ПАТ «Альфа Банк», ОСОБА_2 погодилася, визнала такий розмір заборгованості, що підтверджується квитанцією №1334672, якою підтверджується внесення нею на рахунок ПАТ «Альфа Банк» 42 000.00 дол. США, на погашення заборгованості за кредитним договором № 1301/1007/71-059 від 23 жовтня 2007 року.

Однак погашення ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, що свідчить про визнання нею розміру заборгованості, відбулося вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, а відтак зазначена обставина не могла бути врахована судом першої інстанції при його ухваленні.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що ухваливши оскаржуване рішення суд допустив подвійне стягнення кредитної заборгованості, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення виконавчий напис виданий 13.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 18066 не було виконано, а кошти на погашення заборгованості за кредитним договором були перераховані ОСОБА_2 30.06.2016 року, тобто після ухвалення судом оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 559 порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Скасовуючи оскаржуване рішення та ухвалюючи нове рішення по суті позовних вимог, надаючи оцінку додатковій угоді до кредитного договору № 1301/1007/0-59 від 23.10.2007 року, укладеної між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 30 червня 2016 року, відповідно до якої позичальник погасив узгоджену сторонами суму заборгованості перед банком і дане прийнято банком, про що свідчить лист № 54602/150 -32 від 30 червня 2016 року, за яким банк повідомляє приватного нотаріуса про повне виконання зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором № 1301/1007/0-59 від 23.10.2007 року та припинення дії іпотечного договору і просить виключити записи про іпотеку та заборону відчуження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, колегія суддів виходить з положень ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і встановивши безспірно факт повного погашення ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, що свідчить про припинення дії кредитного договору і договору поруки, який був укладений в забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, про що зазначено у п.2 Додаткової угоди до кредитного договору, укладеної 30.06.2016 року, порушується один із базових принципів Конвенції про захист прав та основоположних свобод принцип справедливості, а відтак, враховуючи вищенаведене приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.04.2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 відмовити. .

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді : Ванівський О.М.

ОСОБА_7