Єдиний унікальний номер 219/5196/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1915/2016
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Краснощокової Н.С., Папоян В.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат») про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обовязків внаслідок виробничої травми.

01 липня 2016 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про заміну відповідача, яка ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 липня 2016 року була задоволена - визнано належним відповідачем ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області (далі - Фонд). (а. с. 37)

Обґрунтовуючи свої вимоги посилалась на те, що з 08.12.1968 року по 20.07.2001 року вона працювала у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». 09.10.2000 року, працюючи оператором живильника другого розряду в зміні з 07:00 години до 16:00 години, під час виконання виробничого процесу з нею трапився нещасний випадок внаслідок якого її ліву руку затягнуло в живильник та було травмовано: відкритий перелом ліктьової гомілки, про що було складено відповідний акт форми Н-1. Після проведення оперативного лікування та часткового відновлення функції лівої руки, їй висновком МСЕК вперше у 2001 році, а потім у 2003 році, безстроково встановлено третю групу інвалідності та 50% стійкої втрати професійної працездатності. Внаслідок травми їй завдані моральні страждання, у звязку з чим, просила стягнути на її користь з відповідача на відшкодування моральної шкоди компенсацію в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_2 грошова компенсація в сумі 25 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, та в дохід держави - судові витрати у розмірі 689 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішення відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно з наказом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» № 192 від 11.06.2001 року «Про доплату у звязку з трудовим каліцтвом» комісією з охорони праці на комбінаті встановлено 50% вини ОСОБА_2, у нещасному випадку, що трапився з нею 09.10.2000 року. У пункті 10 ОСОБА_4 про нещасний випадок за формою Н-1 від 11.10.2000 року зазначається, що потерпіла порушила законодавство з охорони праці, а саме «Інструкцію з охорони праці для пресувальника 2-го розряду».

Вважає, що при визначенні розміру відшкодування судом не було враховано вимог розумності і справедливості, а розмір відшкодування не ґрунтується на нормах законодавства. Так, з довідки МСЕК не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди ОСОБА_2, також матеріали справи не містять жодного документу, який би підтверджував, що симптоми позивача, на які вона посилається були відсутні до трудового каліцтва. Крім того, відсутні факти не тільки спричинення моральної шкоди, але також - обґрунтування розміру цієї шкоди та докази зміни способу життя, характеру фізичних та душевних страждань.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що ст. ст. 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими було передбачено право робітника на відшкодування моральної шкоди саме за рахунок Фонду, втратили чинність, отже, спірні відносини регулюються нормами трудового законодавства. Позивач звернулась до суду у 2016 році, на цей час норми про відшкодування моральної шкоди вже не діють, проте це не позбавляє її можливості у разі доведення моральної шкоди отримати відшкодування згідно з ЦК України та КЗпП України з роботодавця - ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат.

Представник Фонду ОСОБА_5 підтримала доводи скарги.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 просив її відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 08.12.1968 року по 20.07.2001 року перебувала в трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», яке 28 березня 2011 року перейменовано на публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат», про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці, виданій на імя позивача. Зокрема, на 09.10.2000 року працювала на посаді пресувальника другого розряду в ЦБТ ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат».

Згідно з актом № 16 «Про нещасний випадок», який трапився 09.10.2000 року, затвердженим генеральним директором ВАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», комісією встановлено, що 09.10.2000 року о 06 годині 30 хвилин пресувальник другого розряду (живильник) ОСОБА_2 прийшла у цех на роботу у другу зміну, піднялась на площу живителів 7-9, спросила у ОСОБА_7, яка обслуговувала живитель в першу зміну та здійснила прибирання площі у живителів у стані обладнання. ОСОБА_7 сказала, що обладнання працювало протягом зміни нормально та не завантажувалось, рукава не залиплі. Після розмови ОСОБА_2 пішла, а ОСОБА_7 продовжувала прибирання на робочому місці. Згідно поясненнями ОСОБА_2 вирішила прочистити рукава живителю № 8. В порушення вимог інструкції, не вилучивши ключ бирки з пульту курування живителю, не вивісивши трафарет «Не вмикати, робота на лінії» через необладнаний засобами безпеки люк, який тривалий час не діяв, почала проводити очистку рукава живителю. В цей час ОСОБА_7 побачила, що на розтиральному сіті живильника № 8 масу, вирішила пропустити її через сито, включила живитель та рухаючись гребком була травмована ліва рука ОСОБА_2

Відповідно до виписки акту огляду МСЕК № 076454 17.06.2003 року ОСОБА_4 повторно встановлено третя група інвалідності у звязку з травмою.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції посилався на статті 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» і дійшов висновку, що право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та - Законом України № 717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення. Щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийняв до уваги, що позивач в працездатному віці зазнав сильних глибоких фізичних та душевних страждань, ушкодження її здоровя мають не відновлювальний характер, а її життя докорінно змінилось. З врахуванням викладеного в сукупності з обставинами нещасного випадку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

З вказаним висновком суду можливо погодитися, з огляду на таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до розяснень, які наведені у пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку.

Це законодавство складається з: Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування; Закону України «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 року, стаття 12 якого передбачала відшкодування моральної шкоди власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, був введений в дію 24 листопада 1992 року; Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 172; статті 237-1 КЗпП України, яка діє з 13 січня 2000 року; Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105- ХІV від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Отже, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким був введений в дію закон «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно ч. 8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

З матеріалів справи вбачається, що первинно втрата професійної працездатності ОСОБА_2 була встановлена висновком МСЕК від 16.05.2001 року.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

На час виникнення спірних правовідносин відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя здійснювалося Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

При вирішенні питання про право ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди суд правильно виходив із вимог статей 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії та відшкодовується саме за рахунок Фонду.

Оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача у травні 2001 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20.12.2005 р. № 3235-IV, так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 20.12.2005 р. № 3235-IV, якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення, адже момент виникнення правовідносин і момент звернення до суду з позовом не є тотожними поняттями.

Доводи скарги відповідача щодо незастосування судом положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2015 року, до уваги не приймаються, оскільки вказаний Закон звужує права осіб, потерпілих від нещасних випадків на виробництві, і не має зворотної дії в часі. Посилання представника відповідача на необхідність застосування судом принципу прямої дії закону в часі та застосування закону, який діяв на час ухвалення рішення, не мають жодного правового обґрунтування та не можуть бути вирішальними для результатів розгляду справи і покладені в основу судового рішення.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12.

Крім того, за загальновизначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливіших складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

З урахуванням наведеного, довід скарги про те, що Фонд не є належним відповідачем у даній справі та про безпідставне покладання на Фонд обовязку по сплаті моральної шкоди до уваги не приймається.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що факт завдання позивачеві моральної шкоди недоведений та не підтверджений висновком МСЕК також є безпідставними.

Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про нещасний випадок, висновок МСЕК про встановлення позивачу втрати професійної працездатності.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди у звязку із ушкодженням її здоровя внаслідок нещасного випадку на виробництві та наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач в працездатному віці зазнав значних фізичних та душевних страждань, ушкодження її здоровя мають не відновлювальний характер та не дають їй змоги вести повноцінне життя. Суд правомірно дійшов висновку про часткове задоволення позову і стягнення 25 000 грн., що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на зазначене, апеляційним судом не приймається до уваги довід скарги відповідача про те, що встановлений судом розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди є завеликим та визначеним без урахування принципу розумності та справедливості.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Артемівську Донецької області відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Азевич В.Б.

Судді: Краснощокова В.С.

ОСОБА_8