АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8591/2016 Головуючий в 1-й інстанції - Лук»яненко Л.М.
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Крижанівської Г.В., Немировської О.В..

при секретарі - Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов»язання вчинити дію та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах яких діє ОСОБА_6, треті особи: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва, Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням ,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивачі пред»явили вказаний позов до відповідача та зазначали,що вони зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1,яка складається з двох кімнат,загальною площею 45 кв.м та житловою - 29,6 кв.м..

Між ними та відповідачкою не досягнуто згоди з приводу переведення особового рахунку та приватизації спірної квартири,оскільки на вказані дії відповідач не дає згоду,в зв»язку з чим просили зобов»язати її вчинити дії для реалізації їх права на приватизацію квартири.

Відповідач пред»явила зустрічний позов, в якому просила відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8,в інтересах яких діє ОСОБА_6 визнати такими, що втратила право користування спірною квартирою, не проживаючи в ній з грудня 1999 року без поважних причин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове, яким зустрічний позов задовольнити. Зазначає, що судом при вирішенні спору в цій частині порушено норми матеріального та процесуального права, не надано належної оцінки всім доказам, наданим в обґрунтування означених позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги , обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що ордер № Б-88513 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 29,5 кв.м, був виданий виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 21.03.1968 року на ім»я ОСОБА_9 та членів його сім»ї, ОСОБА_5, сина - ОСОБА_4, доньки- ОСОБА_3.

Батьки сторін померли - ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до довідки КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» у спірній квартирі станом на даний час зареєстровані - ОСОБА_3 з 1980 року, ОСОБА_4 з 1982 року, його колишня дружина ОСОБА_5 з 1984 року, їх донька ОСОБА_11 з 1985 року та діти ОСОБА_11 - ОСОБА_8 з 2014 року та ОСОБА_7 з 2015 року.

ОСОБА_8 та ОСОБА_7 народились у Чехії, проте за згодою їх батька зареєстровані за адресою проживання їх матері ОСОБА_11.( а.с. 236,243 том 1).

У 1997 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шлюб розірвали та ОСОБА_4 одружився вдруге.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2002 року ОСОБА_12 була вселена в спірну квартиру разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_6.

Заявами від 08.01.2003 року, 04.07.2003 року ОСОБА_5 повідомляла начальника ЖЕО № 806 про те, що через неприязні стосунки з колишнім чоловіком, його новою дружиною, сестрою, батьками чоловіка, вона з дитиною не може проживати в АДРЕСА_1 ( а.с.150-151 том 1).

27.01.2006 року ОСОБА_5 звернулася з заявою до начальника ЖЕО № 806, в якій просила в зв»язку з її від»їздом за межі України по умовам роботи, ніяких дій щодо зняття її та її дитини ОСОБА_6 з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 не здійснювати ( а.с.152 том 2).

Відповідно до трудових договорів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка також у 2003-2004 роках навчалась в Університеті Масаріка у м. Брно, перебувають у трудових відносинах з ТОВ «АМД Реаліті» та Gazda&Partners у м. Прага Чеської Республіки та винаймають житло за договорами оренди ( а.с.153-155,189-199,201-205,207-208, 212-214 том 1).

Пред»явивши позов про зобов»язання вчинити дії 07.09.2015 року, позивачі за первісним позовом зазначали, що між ними та ОСОБА_3 після смерті батьків не досягнуто згоди з приводу переведення особового рахунку, який на даний час відкритий на покійну матір ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а також не досягнуто згоди з приводу приватизації спірної квартири, оскільки відповідач ні згоди, ні відмови від приватизації квартири не надає.

10.12.2015 року ОСОБА_3 пред»явила зустрічну позовну заяву до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.. Зазначала, що наприкінці грудня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із всіма своїми речами залишили спірну квартиру і з того часу жодного разу не повертались, участь у будь-яких питаннях стосовно утримання жилого приміщення в належному стані з грудня 1999 року не приймали, а малолітні діти ОСОБА_6 , які народились у Чеській Республіці взагалі ніколи у спірну квартиру не поселялись. Зазначає, що відповідачі постійно проживають у Чеській Республіці, добровільно змінивши місце проживання.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_11 зазначали, що на даний час дійсно не проживають у спірній квартирі, а їх тимчасовий переїзд зумовлено навчанням ОСОБА_11 у Чеській Республіці, а в подальшому і у зв»язку з роботою за трудовим договором як ОСОБА_5, так і ОСОБА_11. Наголошують , що не є громадянами Чеської Республіки, що підтверджується їх паспортами громадян України та закордонними паспортами, виданими Україною, цікавляться житлом, що підтверджується заявою ОСОБА_5 до ЖЕО з проханням не знімати її та її доньку з реєстрації в зв»язку з від»їздом на роботу за кордон, сплачують за комунальні послуги, що підтверджується довідкою «ПриватБанк» про переказ коштів відповідачами ОСОБА_4, у відношенні 5/6 за відповідачів та ОСОБА_4, а ОСОБА_3 сплачує лише 1/6 частину комунальних послуг.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд встановив та виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, що зумовлено умовами та характером їх роботи за кордоном, сплачують витрати за комунальні послуги, цікавляться житлом, внаслідок чого підстави вважати , що вони втратили право користування жилим приміщенням відсутні .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає такий висновок суду відповідним встановленим обставинам справи, норма матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Частиною 3 ст. 71 ЖК України визначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім»ї понад шість місяців зокрема і у випадку тимчасового від»їзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв»язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Зазначаючи про те, що відповідачі залишили спірне житло у зв»язку з вибуттям на постійне проживання за іншою адресою до іншої країни, ОСОБА_3 будь-яким доказом, який би підлягав оцінці у сукупності з доказами наданим відповідачами про те, що вони не проживають з поважних причин в зв'язку з характером роботи, не надала та твердження відповідачів про відсутність постійного місця проживання у Чеській Республіці, доказом чого є договори оренди житла, надані відповідачами, не спростовувала.

Та обставина , що ОСОБА_11 уклала шлюб з громадянином Чеської Республіки не може свідчити про факт постійного її проживання у вказаній країні, оскільки доказів того, що остання втратила громадянство України , ОСОБА_3 не надано.

Колегія суддів вважає, що вказана обставина не є підставою вважати, що відповідач втратив право на користування спірним житлом, оскільки будь-яких доказів того, що вона має належне їй інше житло немає.

Крім того, зазначаючи про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 1999 року, що спростовано заявами ОСОБА_5 до начальника ЖЕО про неможливість проживання у спірній квартирі та судовим рішенням про її вселення від 2002 року, ОСОБА_3 даний позов пред»явлено лише 10.12.2015 року, а перший акт про не проживання вказаних осіб датовано 19.10.2015 року, тобто після пред»явлення відповідачами первісного позову про зобов»язання вчинити дії 09.09.2015 року, що розцінюється колегією суддів як визнання ОСОБА_3 за відповідачами права на користування житлом до зазначеної дати.

До того ж факт того, що відповідачами сплачуються витрати по оплаті за комунальні послуги у розмірі 5/6 частин, а нею лише у розмірі 1/6 частини, ОСОБА_3 не оспорюється, що також свідчить про визнання нею права на користування житлом за відповідачами.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_3 пред»явлено позовні вимоги на підставі як ст. 71 ЖК України, так і ст. 107 ЖК України, однак відповідно до роз»яснень, викладених у Постанові Верховного Суду України за № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Заявивши позовні вимоги з обох підстав, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, конкретну підставу позову так і не визначено.

Колегія суддів вважає, що надані ОСОБА_3 докази щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі оцінці в даному випадку не підлягають, оскільки відповідачами факт не проживання не оспорюється.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, оскільки остання визнавала право на користування за відповідачами спірною квартирою до 10.12.2015 року року, між сторонами існує конфліктна ситуація щодо приватизації спірної квартири, відповідачі цікавляться спірним житлом, несуть обов»язки по його утриманню, а будь-які докази того, що відповідачі мають інше постійне житло відсутні.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -