Справа №591/6549/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шелєхова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/231/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

при секретарі судового засідання Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, який у ході розгляду справи неодноразово уточнював, та в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 16, 18 та 20 липня 2015 року він у касі автовокзалу м.Суми придбав квітки на проїзд у автобусі рейсом «Суми-Шостка» з часом відправлення 12 годин 30 хвилин. Однак, замість автобуса марки «Еталон», який у ці дні повинен був обслуговувати цей маршрут, перевізник ФОП ОСОБА_2 надав 16, 18 та 20 липня 2015 року для перевезення пасажів по маршруту автобус марки «Рута», який не відповідає класу і комфортності по дальності маршруту, у зв`язку з чим він відмовився від поїздок у цій дні та здав придбані ним квітки. Позивач вважає, що відповідач, як перевізник, порушив його права як споживача на отримання якісних послуг, передбачених договором перевезення пасажирів та на отримання інформації щодо заміни автобуса неналежної комфортності, а тому посилаючись на ст.ст.10, 17, 21, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати протиправними дії відповідача ФОП ОСОБА_2 стосовно порушення умов договору пасажироперевезень та ненадання йому інформації про послугу, а саме заміну комфортного автобусу автобусом нижчого класу. ( а.с.1-3, 16, 44, 65, 72)

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено за необґрунтованістю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 487 грн. 20 коп. судового збору. (а.с.76-79)

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність договірних правовідносин між ним та відповідачем, оскільки придбання ним послуги та укладення договору на перевезення свідчать три квитки на проїзд, які були повернуті у касу автостанції через подачу на маршрут автобуса, що не відповідає класу та комфортності передбаченої законом для перевезення пасажирів на відстань більше 150 км. Вказує, що внесення даних про пасажира до квитка в України не передбачено. Вважає, що суд безпідставно не застосував положення ч.2 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що підтвердження вчиненого усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком або іншим розрахунковим документом. Також зазначає у сказі, що ним тричі була оплачена послуга з перевезення пасажирів, однак відповідач надавав послуги з перевезення в порушення умов договору №118-11 від 08.12.2011 року, укладеного між відповідачем та Сумською ОДА на перевезення пасажирів, яким передбачено, що перевезення пасажирів здійснюється заявленими автобусами класу ІІ, ІІІ, а автобус марки «Рута» не відповідає цьому класу комфортності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повні мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав як споживача послуг, оскільки позивачем не надано доказів, що саме він придбав квитки на проїзд та повернув їх у касу, а також не встановлено порушень відповідачем умов договору на перевезення, оскільки з відповідачем жодних договорів позивач не укладав, а заміна автобуса за вказаним маршрутом на автобус нижчого класу була проведена перевізником у зв`язку з виконанням розпорядження органу місцевого самоврядування та вимог військового комісаріату, про що відповідач завчасно повідомляв ТОВ «Сумиоблавтотранс», яке і повинно було інформувати пасажирів про зміни у визначеному порядку .

Однак з таким висновком суду у повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався і ухвалив судове рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Колегія суддів перевіряючи доводи апеляційної скарги встановила, що відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , у встановленому порядку зареєстрований, як суб`єкт підприємницької діяльності, та здійснює господарську діяльність за КВЕД 49.31 «Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення» і ці обставини сторонами не оспорюються.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_2 на підставі договору на перевезення пасажирів №118-11 від 08 грудня 2011 року має право на перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування «Суми-Шостка» з часом відправлення 12.30 годин, використовуючи при цьому автобуси на маршруті не нижчого класу ніж вказано у договорі, а саме автобусами класу 2,3 ( а.с.20)

Судом встановлено, що позивач 16, 18 та 20 липня 2015 року придбавав у касі ТОВ «Сумиоблавтотранс», з яким ФОП ОСОБА_2 уклав договір про надання автостанційних послуг, квитки на проїзд автобусом за маршрутом «Суми-Шостка», перевезення за якими здійснював перевізник ФОП ОСОБА_2 (а.с.4).

При намаганні позивача здійснити поїздку 16, 18 та 20 липня 2015 року за зазначеним маршрутом та у зазначений час, відповідачем, як перевізником був наданий на маршрут для перевезення пасажирів автобус марки «Рута» д.н. НОМЕР_1 , який не відповідає класу і комфортності по дальності маршруту, у зв`язку з чим позивач відмовився від поїздки та повернув придбані ним квітки, про що свідчать копії касових чеків №489068 від 16 липня 2015 року, №602552 від 18 липня 2015 року та №492092 від 20 липня 2015 року (а.с.4).

Колегія суддів вважає, що між сторонами виникли правовідносини з договору перевезення, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту.

Відповідно до ст.42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір це усний або письмовий правочин між споживачем та продавцем (виконавцем) про якість, строк, ціну та інші умови, при яких реалізується продукція; підтвердження оформлення усної угоди оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, білетом, талоном чи іншими документами (розрахунковий документ).

За змістом ст.ст.11, 509, 526 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язання є договори, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.910 ЦК України за договором перевезення перевізник зобов`язується перевезти пасажира до пункту призначення, а у разі здавання багажу також доставити багаж до пункту призначення та видати його пасажиру. Пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу також за його перевезення. Укладення договору перевезення пасажиру та багажу підтверджується видачею відповідного квитка та багажної квитанції.

Статтею 911 ЦК України передбачено, що за договором перевезення пасажир має право одержати місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком; відмовитися від поїздки, повернути квиток і одержати назад повну або часткову вартість квитка залежно від строку здавання квитка згідно з правилами, встановленими транспортними кодексами (статутами); отримувати повну та своєчасну інформацію про час та місце відправлення транспортного засобу за вказаним у транспортному документі (квитку) маршрутом.

Пасажир може мати також інші права, встановлені цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст.920 ЦК України).

Відповідно до п.п.35, 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18 лютого 1997 року (надалі Правил), перевізник самостійно забезпечує у повному обсязі перевезення пасажирів відповідно до умов договору про організацію перевезень або дозволу, в тому числі резервними автобусами, на випадок виходу автобуса з ладу чи збільшення пасажиропотоку та зобов`язаний зокрема вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів і зберігання та/або доставки багажу згідно з договором перевезення і розкладом руху; здійснювати перевезення пасажирів з використанням сертифікованих транспортних засобів відповідного типу, на які оформлені документи згідно із законодавством, компенсувати шкоду, заподіяну здоров`ю та майну пасажирів.

Відповідно до п.159 Правил, пасажир має право на безпечне та високоякісне перевезення; висувати вимоги до перевізника щодо виконання ним умов договору перевезення; на компенсацію заподіяної шкоди.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підтвердження своїх вимог щодо наявності між сторонами договірних відносин з перевезення пасажирів, позивачем суду було надано копії квитків на автобус сполученням «Суми-Шостка», відправленням 16, 18, 20 липня 2015 року о 12.30 годині, де перевізником зазначений ФОП ОСОБА_2 , а також було надано копії касових чеків від 16, 18 та 20 липня 2015 року, які свідчать про те, що позивач відмовився від поїздки у ці дні та повернув придбані ним квітки.

Також з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з залученням автобуса «Еталон-079» д.н. НОМЕР_2 для перевезення військовозобов`язаних до військових частин, який запланований на червень та липень 2015 року, перевізник ФОП ОСОБА_2 звертався до ТОВ «Сумиоблавтотранс» із заявою про тимчасове внесення змін до автостанційного розкладу руху маршруту «Суми Шостка» о 12.30 год. та просив врахувати те, що виконання рейсів відбудеться автобусом «Рута» (а.с.22,23,24).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що перевізник ФОП ОСОБА_2 відповідно до умов п.1.1., 2.2.11, 2.2.12 договору на перевезення пасажирів від 08.12.2011 року, а також з огляду на наведені вище приписи законодавчих актів, повинен був здійснювати перевезення пасажирів по маршруту «Суми Шостка» о 12.30 год. автобусами класу 2, 3, та не використовувати автобуси на маршруті нижчого класу, ніж зазначені у договорі на перевезення, а також повинен був вносити зміни у рух автобусів за погодженням з Сумською облдержадміністрацією або уповноваженим нею органом. (а.с.20-21)

Про те, ці умови договору на перевезення пасажирів відповідачем виконанні не були, і на період залученням автобуса «Еталон-079» д.н. НОМЕР_2 для перевезення військовозобов`язаних з 15 по 21 липня 2015 року, відповідач не дотримувався умов договору на перевезення пасажирів від 08.12.2011 року та використовував транспортні засоби не відповідного класу, а саме автобус «Рута», що відповідачем не заперечується, оскільки цей автобус використовується ним через економічність в експлуатації в порівнянні з автобусом «Ікарус», який повинен використовуватися на заміну. (а.с.18) .

З приводу порушення відповідачем Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, позивач ОСОБА_1 звертався до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Сумській області, а також до Сумської обласної державної адміністрації.

За результатами перевірки, проведеною Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Сумській області за заявою ОСОБА_1 , було виявлено порушення ФОП ОСОБА_2 п.35 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою KM України від 18 лютого 1997 року №176, а саме проведення перевізником заміни 16, 18 та 20 липня 2015 року автобуса на маршруті «Суми-Шостка» з часом відправлення 12 год. 30 хв. на автобус з нижчим класом комфортності. До адміністративної відповідальності за ст.155 ч.1 КУпАП ОСОБА_2 притягнуто не було у зв`язку зі спливом строку накладення стягнення, передбаченого ст.38 КУпАП. (а.с.17, 25-27).

Крім того, за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , Сумською обласною держаною адміністрацією було встановлено порушення ФОП ОСОБА_2 умов п.1.1, 2.2.12 договору на перевезення пасажирів №118-11 від 08.12.2001 року та йому направлено попередження про необхідність безумовного дотримання умов договору у частині використання транспортних засобів відповідного класу. (а.с.45, 20-21)

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наведені правові норми, колегія вважає, що з моменту придбання позивачем в касі автостанції квитка на проїзд, між сторонами виникли правовідносини за договором перевезення пасажирів.

З урахуванням вищенаведених норм колегія суддів вважає, що відповідачем були порушені умови договору на перевезення пасажирів, передбаченого як умовами договору від 08.12.2011 року так і визначеними ст.910, 911, 920 ЦК України, Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, а тому висновки суду першої інстанції стосовно відсутності між сторонами договірних відносин з перевезення пасажирів та відсутності порушення прав позивача як споживача послуг, є невірними, оскільки суд не вірно встановив правовідносини, що виникли між сторонами, та не застосував матеріальний закон, який їх регулює, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими та приймаються до уваги колегією суддів.

Крім того, на думку колегії суддів, надуманими та безпідставними є твердження суду першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 повинен був надати суду інформацію що він особисто придбав квитки на проїзд та повернув їх до каси, оскільки надані позивачем квитки на автобус відповідають встановленим проїзним документам, які видаються автовокзалом через касу та містять дані з зазначенням маршруту, датою та часом відправлення, та зазначенням перевізника. При цьому суд першої інстанції не навів будь-яких законодавчих актів, які б встановлювали, що квиток на проїзд у автобусі повинен містити дані про особу пасажира, позивачем був пред`явлений суду розрахунковий документ, який підтверджує його вимогу щодо укладення договору перевезення, а відповідач не надав суду переконливих доказів, які б спростовували доводи позивача та свідчили б про зворотнє.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч.2 ст.16 ЦК України. Цей перелік не є виключним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов порушенням відповідачем ФОП ОСОБА_2 його прав як споживача послуг.

Механізм захисту прав споживачів визначений Законом України «Про захист прав споживачів (далі Закон).

Права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) визначено в ст.10 Закону, частини 2, 12 якої передбачає, що якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону, у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Пунктом 11 ст.23 Закону передбачено відповідальність суб`єктів господарювання сфери обслуговування за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що спосіб захисту, який обрав позивач, а саме визнання дій ФОП ОСОБА_2 протиправними, не відповідає способам захисту прав споживачів, які передбачені діючим законодавством, що регулює спірні правовідносини.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки відповідно до вимог законодавства, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність обраного позивачем способу захисту свого права способом, визначеним законодавством, оскільки такий спосіб захисту визнання дій протиправними, не забезпечить відновлення порушеного права позивача, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими і до уваги колегією суддів не приймаються.

За таких обставин підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не має.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 із зазначених вище підстав.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316,317,319,325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 23 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання дій протиправними відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі протягом 20 днів касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -