Провадження №2-2039/16
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Лазаренко В.В.
при секретарі - Кучерині Ю.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -
Позивач в судове засідання не з'явився. Згідно із заявою, просив розглянути справу в його відсутність, згодний на розгляд справи в заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. З урахуванням того, що зареєстроване у встановленому законом порядку місце його проживання суду не відоме, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом публікації оголошення в періодичному виданню «Урядовий кур'єр» від 23.12.2015 № 240 (5614).
При таких даних, враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, в судове засідання повторно не з'явився, позивач не заперечує проти розгляду справи у порядку визначеному ст. 224 ЦПК України, суд знаходить можливим розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності сторін в заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Умовами п. 3.1 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позичені кошти готівкою в розмірі та на умовах, які обумовлені договором.
У п. 2.1 договору позики сторони погодили, що у випадку зміни курсу долара США до української гривні, позикодавець повертає позичкову суму з врахуванням перерахунку відповідно до курсу долара США до української гривні, що встановлений банками та фінансовими установами при здійсненні операцій роздрібного обміну валют на дату повернення коштів (середнє значення курсу).
Відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, сплативши на користь позивача 21.03.2015 в рахунок погашення боргу 2100,00 дол. США.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Із змісту укладеного між сторонами договору позики слідує, що останніми визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - доларах США.
В той же час, чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.
Таким чином, нарахування процентів на підставі ст. 1048 ЦК України, зокрема, з визначенням на рівні облікової ставки Національного банку України, можливе лише щодо зобов'язань, визначених у національній грошовій одиниці.
Крім того, визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.
Як вбачається з представленого позивачем розрахунку заборгованості, останнім заявлено до стягнення залишок заборгованості у розмірі 559505,50 грн., проценти за користування грошима в період з 18.09.2014 по 23.09.2015 в сумі 134771,56 грн., 3% річних за період з 18.09.2014 по 23.09.2015 в сумі 8856,66 грн., суми індексу інфляції за період з 18.09.2014 по 23.09.2015 в сумі 108398,26 грн., різницю заборгованості до грошового еквівалента в іноземній валюті станом на 21.09.2015 в сумі 399608,28 грн.
Оцінюючи вказаний розрахунок, суд знаходить його неналежним доказом у справі з огляду на його непослідовність та необґрунтованість. Як встановлено судом, сторонами визначено у зобов'язанні за договором позики від 18.09.2014 грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому ґрунтуючись на вищевикладених висновках, суд вважає, що у позивача відсутні підстави для нарахування процентів на підставі ст. 1048 ЦК України та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, позивачем невірно визначено період нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки право на 3% річних передбачених даною нормою, виникло у позивача з моменту прострочення відповідачем зобов'язання - 18.04.2015. В той же час, чинним законодавством не передбачено стягнення з жодної із сторін договору курсової різниці у разі збільшення або зменшення курсу іноземної валюти до національної грошової одиниці, а тому суд вважає, що у позивача відсутні підстави і для нарахування різниці заборгованості до грошового еквівалента в іноземній валюті.
Таким чином, зважаючи на те, що представлений суду розрахунок заборгованості не може бути прийняти судом до уваги, суд приходить до висновку, що на час розгляду справи борг відповідача перед позивачем з урахуванням 3% річних складає 1152591,06 грн.
Виходячи із вищевикладеного, беручи до уваги факт невиконання відповідачем обов'язку повернути позивачу позичені грошові кошти, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача боргу з урахуванням трьох відсотків річних станом на 21.01.2016 в загальному розмірі 1 152 591, 06 грн.
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 6 090,00 грн.
Керуючись ст.ст. 3, 14-16, 509, 525, 526, 530, 533, 611, 612, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10-11, 57-58, 60, 74, 88, 208-209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 18 вересня 2014 року з урахуванням трьох процентів річних, що станом на 21.01.2016 року складає 1`152`591 гривня 06 копійок.
В задоволенні решти вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 6`090 гривень.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: