Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді : Гордійчук С.О.

суддів : Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання : Коробчук А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 03 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Корецької міської ради Рівненської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Корецької міської ради Рівненської області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 03 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Корецької міської ради Рівненської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Корецької міської ради Рівненської області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність, оскільки судом не враховано, що про порушення свого права вона дізналася лише в 2013 року, після чого подала заяву до правоохоронних органів про вчинення злочину. Вказує, що лише в січня 2016 року в ході кримінального провадження було встановлено осіб, які підписували заяви про отримання спірної земельної ділянки в оренду та суборенду.

Зазначає, що строк позовної давності для звернення до суду розпочався в січні 2016 року, тобто з моменту коли позивач дізнався про особу, яка порушила його право, тому позовна давність не пропущена

Судом не враховано, що спірні рішення Корецької міської ради Рівненської області прийняті в результаті розгляду заяв ОСОБА_2, які підписані братом позивача ОСОБА_3, який не мав права вчиняти такі дії від його імені за відсутності довіреності.

Зазначає, що такими діями відповідачів порушено інтереси громадян, які викупили будівлі на спірних земельних ділянках при ліквідації СП «Корецький коопзаготпром». Вказує, що в 2010-2015 роках була депутатом Корецької міської ради, а тому має право звернутися в інтересах громади м. Корець.

Просить рішення скасувати і прийняте нове про відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач та третя особа вказують, що рішення суду законне та обґрунтоване, просять залишити його без змін, а скаргу без задоволення..

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає часткому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності на звернення до суду, а щодо скасування рішень міської ради - шестимісячний строк визначений ч. 2 ст. 99 КАС України.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішеннями Корецької районної ради порушуються її права та інтереси, а також права та інтереси фізичних та юридичних осіб, які придбали будівлі колишнього власника СП "Корецький коопзаготпром", визнаного банкрутом ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 жовтня 2004 року у справі № 4/26, оскільки Корецькою міською радою їй та іншим співвласникам не надано земельних ділянок для обслуговування належних їм будівель.

З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2009 року Корецькою міською радою прийнято рішення № 1668 про надання ОСОБА_2 в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,0800 га для будівництва та обслуговування складських приміщень в АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу промисловості (а.с. 9).

09 лютого 2010 року між Корецькою міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0800 га для будівництва та обслуговування магазину та складських приміщень в АДРЕСА_1 строком на 49 років.

15 листопада 2012 року Корецькою міською радою прийнято рішення № 1504, яким надано згоду ОСОБА_2 на передачу вказаної земельної ділянки в суборенду - ОСОБА_4 (а.с. 10).

Також вбачається, що 21 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Корецької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0462 га в оренду на 49 років з правом викупу для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для обслуговування прохідної з послідуючою реконструкцією під будівлю магазину) в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Рішенням Корецької міської ради № 901 від 28 грудня 2011 року ОСОБА_1 надано такий дозвіл, однак на земельну ділянку меншого розміру - площею 0,0200 га (а.с. 15).

Подальші неодноразові звернення позивача до міської ради стосувалися надання їй більшої за розміром земельної ділянки, ніж 0,0200 га за рахунок суміжної із спірною земельної ділянки, однак рішення міською радою з цього питання прийнято не було (а.с.16-31).

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, в судовому засіданні Апеляційного суду позивач та її представник пояснили, що вони припускають те, що земельна ділянка на якій розташована належна їй будівля і яка повинна була бути виділена їй для обслуговування цієї будівлі та облаштування комунікацій теж передана ОСОБА_2 в оренду на підставі оспорюваного рішення міської Ради №1668 від 19.03.2009 року та договору оренди.

Проте, представник міської ради заперечив вказані обставини та пояснив, що земельна ділянка яка виділена в оренду ОСОБА_2 не межує із земельною ділянкою на якій розташована будівля позивача.

Таким чином, будь-яких доказів того, що оскаржуваними рішеннями чи договором оренди порушуються права та інтереси позивача ОСОБА_1 не надано, оскільки спірна земельна ділянка не прилягає у будь-яких із точок до земельної ділянки на якій розташована будівля позивача.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що орендними відносинами порушуються її права чи інтереси, як суміжного землекористувача чи власника спірної земельної ділянки.

Посилання позивача на те, що в 2010-2015 роках вона була депутатом Корецької міської ради, а тому має право звернутися в інтересах громади м. Корець є безпідставними, оскільки з позовом до суду остання звернулась як фізична особа у березні 2016 року, доказів того, що ОСОБА_1 уповноважена представляти інтереси громади останньою не надано.

За таких обставин позовні вимоги позивача є безпідставними.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 316 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 03 серпня 2016 року скасувати.

В задоволенні ОСОБА_1 до Корецької міської ради Рівненської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Корецької міської ради Рівненської області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовленими за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий : Судді: