У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 17 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 014-2900/756-0707, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 66 000 швейцарських франків зі сплатою 8,95 % річних строком до 10 грудня 2024 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 17 грудня 2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору станом на 28 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 53 327,31 швейцарських франків, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суди керувалися тим, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 17 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № 014-2900/756-0707, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 66 000 швейцарських франків зі сплатою 8,95 % річних строком до 10 грудня 2024 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 17 грудня 2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору станом на 28 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 53 327,31 швейцарських франків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз частини 4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Суди, відмовляючи у позові, помилково посилалися на інститут позовної давності, оскільки умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-263цс15.

Проте суди не застосували до спірних правовідносин норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, банком було направлено вимогу на адресу поручителя від 25 листопада 2014 року, у якій він просив сплатити заборгованість за кредитним договором у строк на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги (а. с. 20). Вказану вимогу поручителем не отримано, тому строк відраховуються з моменту її направлення та починається з 26 січня 2015 року, а з позовом банк звернувся до суду 03 червня 2015 року, тобто у межах шестимісячного строку.

Таким чином, суди застосували норми права, які не мають бути застосовані у спірних правовідносинах, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, вони мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік