Справа № 192/1863/15-ц
Провадження № 2/192/47/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" січня 2016 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участі секретаря судового засідання Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровський обласний військовий комісаріат про стягнення одноразової грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка, в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення одноразової грошової допомоги, виплаченої у зв`язку з загибеллю ОСОБА_6 на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з серпня 2005 року вона проживала у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 під час якого у них народилися спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте, реєстрацію народження синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в Книзі реєстрації народжень було проведено за прізвищем позивачки, а відомості про батька дітей були записані з її слів.

У зв`язку з проведенням антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, ОСОБА_6 10 березня 2014 року був мобілізований до складу Збройних сил України та 14 червня 2014 року загинув під час проведення бойових дій на території Луганської області.

Позивач посилається на те, що пп. 1 п.2 ст. 16 та ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби рівними частками всім особам.

Позивачка зазначає, що вона та відповідачі, як батьки загиблого, звернулися до Солонянського районного військового комісаріату для отримання одноразової грошової допомоги та вона звертала увагу співробітника комісаріату на те, що на грошову допомогу крім доньки ОСОБА_10 мають також вона та сини загиблого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , на що їй було роз`яснено право на встановлення факту її проживання з загиблим однією сім`єю та факту батьківства відносно дітей в судовому порядку.

Разом з відповідачами по справі було вирішено, що право на грошову одноразову допомогу після смерті ОСОБА_6 мають шість осіб, яким повинно бути виплачено по 101 500 гривень кожному.

Однак, щоб не відкладати отримання допомоги, було вирішено, що позивачка звернеться до комісаріату з заявою щодо отримання допомоги на доньку ОСОБА_10 , а відповідачі на свої ім`я, як батьки загиблого. Також сторони досягли усної домовленості про те, що відповідачі після отримання допомоги самостійно передадуть позивачці по 101 500 гривень кожен в якості допомоги на синів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а отримані 203 000 гривень позивачкою будуть вважатися коштами, які отримані на неї та доньку ОСОБА_10 .

На підставі заяви позивачки та відповідачів, 31 липня 2014 року протоколом № 9 Комісія з розгляду питань пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби Департаменту фінансів Міністерства оборони України, прийняла рішення щодо виплати позивачці та відповідачам одноразової грошової допомоги та вони отримали 12 серпня 2014 року по 203 000 гривень кожен.

Після отримання грошових коштів відповідачі в добровільному порядку відмовляються надавати позивачці кошти на дітей загиблого, проте рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року було встановлено факт батьківства ОСОБА_6 стосовно синів позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також встановлення факт проживання позивачки з померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 26 листопада 2005 року по 14 червня 2014 року.

Позивачка вважає, що оскільки юридично підтверджено, що вона є членом сім`ї загиблого ОСОБА_6 , а малолітні діти є його утриманцями, то відповідно до ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вона та її діти мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

16 грудня 2014 року позивачка направила відповідачам рекомендований лист з проханням передати їй частину отриманої ними грошової допомоги, проте відповіді не отримала, а 03 березня 2015 року звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровського обласного військового комісаріату про визнання неправомірною бездіяльності щодо не звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачів коштів як таких, що переплачені. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено, а ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду постанова залишена без змін.

Позивач зверталася до прокуратури, де їй рекомендували звернутися до суду з позовом з питань захисту інтересів неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 1212 ЦК України позивачка змушена звернутися з вказаним позовом до суду до відповідачів, як до осіб які набули майно або зберегли його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави.

Позивач ОСОБА_1 , яка про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через свого представника (а.с.77), в судове засідання 20 січня 2016 року не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, а її інтереси в судовому засіданні представляє повноважений представник, у зв`язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за її відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_11 , який діє на підставі довіреності від 05 серпня 2015 року (а.с.6) в судовому засіданні 22 грудня 2015 року, 13 та 20 січня 2016 року позов підтримав, просив його задовольнити посилаючись на те, що з серпня 2005 року позивач проживала однією сім`єю з ОСОБА_6 , але шлюб між ними не був зареєстрований, оскільки позивака на той час не досягла шлюбного віку, а шлюб було вирішено зареєструвати через 10 років спільного життя. В період проживання однією сім`єю позивач народила трьох дітей, але відомості про батька двох синів були записані за вказівкою матері, а батьком доньки ОСОБА_10 було записано ОСОБА_6 . Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 загинув як військовослужбовець, то батьки, члени сім`ї та діти мають право на грошову допомогу в розмірі 609 000 гривень в рівних частках. Позивач та батьки загиблого звернулися за отриманням допомоги та позивач говорила про її право на таку допомогу та про право своїх синів, але на той час в неї не було рішення суду про визнання батьківства та про встановлення факту проживання однією сім`єю і їй було запропоновано звернутися за виплатою пізніше, після ухвалення таких рішень. Однак позивач та відповідачі дійшли згоди про те, що право на допомогу мають шість осіб та відповідачі пообіцяли повернути їй по 101 500 гривень на кожного сина, а отримані позивачкою грошові кошти в розмірі 203 000 гривень будуть вважатися допомогою на неї та на доньку ОСОБА_10 . Після цього позивач та відповідачі отримали грошову допомогу в розмірі по 203 000 гривень кожен. Представник позивача посилався на те, що відповідачі свого слова не дотрималися, грошові кошти не повернули позивачці, а рішенням суду від 26 листопада 2014 року було встановлено факт батьківства ОСОБА_6 відносно синів ОСОБА_1 та було встановлено факт проживання позивачки однією сім`єю з померлим. Представник позивача зазначав, що позивачка є членом сім`ї загиблого військовослужбовця, а діти його утриманцями, а тому ОСОБА_1 просила листом відповідачів повернути отримані ними 203 00 гривень, на що відповіді не отримала. Тому вважає, що на підставі вимог ст. 1212 ЦК України відповідачі зобов`язані повернути безпідставно отримані грошові кошти. Представник позивачки зазначив, що на момент подачі заяви про виплату грошової допомоги позивач не мала рішення суду про встановлення фактів проживання однією сім`єю та факту батьківства, висновок протоколу про призначення виплати не оскаржувала, оскільки між нею та батьками ОСОБА_6 була усна домовленість про перерозподіл грошових коштів, так як останні не заперечували факту батьківства свого сина відносно дітей ОСОБА_1 , а тому призначена допомога повинна ділитися на всіх дітей, батьків та на позивачку, як члена сім`ї загиблого. При цьому представник позивача вважав, що оскільки відповідачі отримали безпідставно по 101 500 гривень кожен, то ОСОБА_2 зобов`язаний повернути позивачці ці гроші за сина ОСОБА_8 , а ОСОБА_3 на сина ОСОБА_9 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином через свого представника (а.с.78), в судове засідання 20 січня 2016 року не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, а їх інтереси в судовому засіданні представляв повноважний представник, у зв`язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 , який був допитаний в судовому засіданні 13 січня 2016 року в якості свідка пояснив суду, що він є батьком загиблого ОСОБА_6 та його разом з дружиною в червні-липні 2014 року запросили до воєнкомату, повідомили про те, що їм буде виплачуватися грошова допомога та попросили надати документи, які підтверджують родинні стосунки. Свідок разом зі своєю дружиною надали паспорта, а позивачка свідоцтво про народження доньки ОСОБА_10 та всі вони написали заяви. При цьому свідок зазначив, що у військкоматі попередили про те, що всі договори, заяви, відмові від отримання грошової допомоги, в тому числі відмови на чиюсь користь, повинні бути нотаріально посвідчені. Влітку 2014 року свідок отримав 203 000 гривень шляхом перерахування на пластикову карту, а домовленості між ним, його дружиною та між позивачкою стосовно того, що розмір допомоги буде поділений між ними на шістьох осіб - не було. При цьому свідок не заперечував того, що сини позивачки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є його онуками та синами його померлого сина, а якщо б позивач мала рішення суду про встановлення факту батьківства на момент написання заяви про отримання грошової допомоги, то діти також мали б право та таку допомогу.

ОСОБА_2 також надав суду письмові заперечення проти позову (а.с.38-41), згідно яких вважає, що ч. 2 ст. 21 СК України визначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, а оскільки відповідно до постанови КМУ від 25 грудня 2013 року №975 одноразова грошова допомога виплачується членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого на підтвердження чого повинні надаватися відповідні документи свідоцтво про шлюб, свідоцтво про народження дитини, яких у позивачки на момент звернення до Дніпропетровського обласного комісаріату не було. Факт проживання позивачки з загиблим ОСОБА_6 , а також факт його батьківства відносно малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був встановлений лише рішенням суду від 26 листопада 2014 року, тобто після проведення виплати. Відповідач вважає, що у ОСОБА_1 на момент прийняття рішення щодо виплати грошової допомоги у зв`язку з загибеллю ОСОБА_6 були відсутні підстави для включення до кола осіб, які мають право на отримання такої допомоги їй та її дітям. На підставі зазначеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього 101 500 гривень на користь позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 , яка була допитана в судовому засіданні 13 січня 2016 року в якості свідка пояснила суду, що вона є матір`ю загиблого ОСОБА_6 та її разом з її чоловіком в 2014 році викликали до військкомату і повідомили про грошову допомогу, при цьому розмір допомоги не називали. У військкоматі попросили надати документи, завірити їх нотаріально, та вона разом з чоловіком написали заяви і отримали по 203 000 гривень кожен шляхом перерахування на пластикові картки. Всього було виділено допомогу в розмірі 609 000 гривень, а тому 203 000 гривень отримала позивач на доньку ОСОБА_10 . Будь-яких домовленостей з позивачкою щодо повернення отриманих грошових коштів між відповідачами не було, а позивачці у військкоматі пояснювали про необхідність надання документів, які б підтверджували батьківство померлого щодо синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . А крім грошової допомоги, позивач отримала 4-кімнатну квартиру у м. Дніпропетровську, тому відповідачка вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач отримала від держави допомогу, а батьки загиблого також мають право на компенсацію.

Відповідач ОСОБА_3 також надала суду заперечення аналогічні запереченням ОСОБА_2 (а.с.53-56) та просила відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідачів адвокат Філіповський В. В., який діє на підставі договорів про надання правової допомоги від 22 грудня 2015 року (а.с.45-52), в судовому засіданні 22 грудня 2015 року, 13 та 20 січня 2016 року позов не визнав, з підстав, які зазначені в письмових запереченнях відповідачів. Не заперечував, що останні отримали грошову допомоги у зв`язку з загибеллю їхнього сина. Вважає, що позивач та її сини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не мають права на отримання такої допомоги, оскільки на момент звернення з заявою про отримання допомоги позивач не мала документів, які б підтверджували факти проживання однією сім`єю та факт батьківства відносно дітей, а тому право на таку допомогу мали лише три особи відповідачі як батьки загиблого та його донька ОСОБА_10 . Крім того вважає, що позивач на момент звернення з заявою не мала права та отримання допомоги, що не позбавляє її права на звернення до військ комісаріату з такою заявою, але вона з такою заявою не зверталася, відмову у нарахуванні допомоги та відмову у виплаті не отримувала, рішення про виплату не оскаржувала, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Також просив суд врахувати те, що на даний час відповідачі вже витрати отримали кошти, а стягнення такої суми поставить їх у скрутне матеріальне становище. До того ж позивач не брала жодної участі у витратах, які були пов`язані з похованням ОСОБА_6 , не спілкується з відповідачами та не надає їм можливості у спілкуванні з онуками.

Представник третьої особи - Дніпропетровського обласного військового комісаріату, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.80), в судове засідання 20 січня 2016 року не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши докази, що маються у справі, вислухавши свідків, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві;
Розмір одноразової грошової допомоги визначений у ст. 16-2 вказаного Закону та становить 500-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Луганську (а.с.23), а відповідно до постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року, яка буда залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року, ОСОБА_6 був мобілізований 10 березня 2014 року до складу Збройних Сил України у зв`язку з проведенням антитерористичної операції та загинув у зв`язку з її проведенням (а.с.15 зворот).
Крім того, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року було встановлено, що згідно протоколу № 9 від 31 липня 2014 року комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Департаменту фінансів Міністерства оборони України прийняла рішення щодо виплати зазначеним особам одноразової грошової допомоги: відповідачам як батькам загиблого, а позивачці як матері доньки загиблого, в загальному розмірі 609 000 гривень, які були нараховані та виплачені зазначеним особам по 203 000 гривень згідно платіжних доручень від 08 серпня 2014 року №№806,807,808, що також не заперечувалося сторонами по справі під час розгляду справи судом.
На підставі вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Сторонами не оспорювався той факт, що відповідачі є батьками загиблого ОСОБА_6 , а згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено перелік осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. У випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Статтею 16-3 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1 - 3 п. 2 ст. 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Судом встановлено, що відповідачі є батьками загиблого ОСОБА_6 , а рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 27 грудня 2014 року, було встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю з 26 листопада 2005 року по 14 червня 2014 року (а.с.13-14).
Згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Статтею 21 СК України визначено поняття шлюбу як сімейного союзу жінки та чоловіка, зареєстрованого у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 2 вказаної статті СК України зазначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до положень ст. 27 СК України, державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України (ч. 3 ст. 27 СК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №1-8/99 встановлено, що обов`язковою умовою для визнання особи членом сім`ї військовослужбовця, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування. Купівлі майна для спільного користування, участі у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Питання про визнання членом сім`ї військовослужбовця вирішуються у спірних випадках судами загальної юрисдикції, які з`ясовують характер відносин з військовослужбовцем при розгляді кожної конкретної справи.
Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, було встановлено факт проживання позивачки з загиблим ОСОБА_6 однією сім`єю, що не оспорювалося і відповідачами по справі, то суд приходить до висновку про доведеність того, що позивач ОСОБА_1 є членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_6 та на неї розповсюджується дія ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Посилання відповідачів та їхнього представника стосовно того, що на підтвердження свого права на отримання грошової допомоги позивач повинна була надати саме свідоцтво про шлюб, не приймається судом, оскільки Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає право на отримання такої допомоги саме членами сім`ї, а не дружиною/чоловіком загиблого військовослужбовця, тобто вказаний Закон не містить конкретизації щодо надання права на отримання грошової допомоги саме дружиною/чоловіком загиблого військовослужбовця.
Суд погоджується з тим, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, а відповідно до постанови ВСУ від 10 березня 2015 року у справі №21-615а14 в окремих сферах правовідносин (житлових, цим вільно-майнових, сімейних, трудових та інших) такі відносини можуть підпадати під поняття сім`ї, а її учасники визнаватися членами сім`ї, яким з огляду на об`єктивну відмінність їх змісту у відповідних галузях законодавства надаються або не надаються (обмежуються) відповідні права та обов`язки. ОСОБА_12 такі відносини подібні до шлюбних. Однак попри цю схожість, вони не уподібнюються (не ототожнюються) з ними, і жінка та чоловік, які утворили неодружену сімейну пару та за певних унормованих правовідносин можуть вважатися членами сім`ї, що не є рівнозначним поняттям «чоловік» та «дружина», позаяк саме цими термінами закон персоніфікує кожного з подружжя як суб`єкта правовідносин між собою.
Оскільки Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відносить саме членів сім`ї, а не чоловіка/дружину, то суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання такої допомоги.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що на момент звернення із відповідною заявою про виплату одноразової допомоги у позивачки були відсутні документи, які б підтверджували її право на отримання грошової допомоги, а вона зверталася лише в інтересах спільної із загиблим неповнолітньої доньки ОСОБА_10 .
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який врегульовує механізм здійснення виплат грошової допомоги, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 ( далі - Порядок).
Відповідно до п. 13 Порядку, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Судом встановлено, що згідно протоколу № 9 від 31 липня 2014 року, комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби Департаменту фінансів Міністерства оборони України прийняла рішення щодо виплати родичам - батькам та дочці загиблого молодшого сержанта ОСОБА_6 грошової допомоги у сумі 609 000,00 грн. в рівних частинах на кожного.

Вказане рішення позивачкою оскаржене не було.

Посилання представника відповідачів на те, що позивач не є дружиною померлого, а тому не має права на грошову допомогу, не приймаються судом, оскільки Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає таке право члена сім`ї загиблого, а не конкретно дружини /чоловіка загиблого.
Також судом не приймаються його посилання в частині того, що позивачка не зверталася до військкомату з заявою про виплату грошової допомоги на неї та на синів та не отримувала відмову у її виплаті і не оскаржувала її, оскільки відповідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тому суд вважає, що попереднє звернення з заявою до органу, уповноваженого на здійснення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця та отримання відмови у виплати такої допомоги не є необхідною та обов`язковою умовою для звернення з позовом безпосередньо до суду з метою захисту порушеного, на думку позивача, права.

Суд ставиться критично також до посилань представника відповідачів стосовно того, що ОСОБА_1 не оскаржувала протокол комісії про виплату одноразової допомоги, оскільки нею було заявлено позов до адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Дніпропетровського обласного військового комісаріату вчинити дії щодо звернення з позовом до суду про перерозподіл виплачених коштів, що свідчить про вчинення нею дій щодо врегулювання ситуації з виплатою одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням нею рішень Солонянського районного суду Дніпропетровської області про встановлення фактів, які були ухвалені судом вже після проведення виплати одноразової грошової допомоги родичам загиблого.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набув чинності 10 січня 1992 року та ним встановлюються правові та соціальні гарантії захисту осіб, що згідно законодавства віднесені до військовослужбовців, а також членів їх сімей. Відповідно до Закону держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Військовослужбовці мають одержувати за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Окремий розділ Закону присвячений пенсійному забезпеченню військовослужбовців, а також їх державному обов`язковому особистому страхуванню. Встановлюється, що при звільненні військовослужбовця з військової служби йому виплачується грошова допомога, крім випадків звільнення в зв`язку із службовою невідповідністю.

Таким чином, вказаний Закон, крім іншого, покликаний забезпечувати правові та соціальні гарантії осіб, що згідно законодавства віднесені до членів сімей військовослужбовців.

Судом встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідачів одноразової грошової допомоги, право на яку мають діти загиблого сини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки батьківство загиблого ОСОБА_6 стосовно них було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Посилання представника відповідачів на те, що під час написання заяви позивачці було відомо про те, що вона не має документів для підтвердження батьківства померлого відносно двох синів, не може бути покладено в основу порушення прав та соціальних гарантій малолітніх осіб у зв`язку з відсутністю документів, наявність яких не залежить від їхнього волевиявлення, а відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи, інтереси малолітніх осіб віком до 14 років, захищають в суді їхні батьки.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що за наявності ухвалених рішень суду про визнання фактів батьківства та проживання однією сім`єю, право на отримання грошової допомоги відповідно до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після смерті ОСОБА_6 мали шість осіб: батьки загиблого, ОСОБА_1 та троє дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Тому, одноразова грошова допомога в розмірі 609 000 гривень підлягала розподілу в рівних часках на всіх осіб, тобто по 101 500 гривень на кожного.

Судом було встановлено, а сторонами по справі на оспорювалося те, що позивач та відповідачі отримали кожен по 203 000 гривень в якості одноразової грошової допомоги.

Суд погоджується з тим, що на момент прийняття рішення щодо виплати грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ОСОБА_6 були відсутні підстави для включення до кола осіб, які мають право на отримання такої допомоги малолітніх дітей позивачки - синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та самої ОСОБА_1 , проте на час розгляду даної справи такі правові підстави існують, сторонами не оспорюються, а позивач пред`явила позов саме до відповідачів, які отримали суми грошової допомоги, що підлягають перерозподілу, а не до особи, яка уповноважена законом на прийняття рішення щодо нарахування та виплати такої допомоги.
З урахуванням того, що спірні правовідносини виникли на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в чинному законодавстві відсутні норми, які регулюють питання щодо перерозподілу отриманих сум одноразової грошової допомоги, проте відповідно до вимог ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, то суд вважає, що з метою захисту прав дітей загиблого військовослужбовця, членів його сім`ї, до спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 1212 ЦК України з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: інші юридичні факти, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Суд вважає, що коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідачі набули грошову допомогу за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, проте ураховуючи наявність доказів щодо зміни правових підстав для отримання такої допомоги, оскільки до кола осіб які мають право на таку допомогу, відповідно до ухвалених рішень суду про встановлення фактів батьківства та проживання однією сім`єю, було включено як позивачку так і її малолітніх синів, то суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 1212 УЦК України, а відповідачі у зв`язку зі зміною правових підстав, зобов`язані повернути позивачці частину отриманої одноразової грошової допомоги, яка підлягає виплаті вказаним особам.

Відсутність договірного характеру правовідносин між сторонами по справі підтверджує можливість застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 1212 ЦК України, що підтверджено висновком ВСУ, який викладено в постанові №6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року.

На підставі зазначеного суд вважає, що існують правові підставі для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивачки по 101 500 гривень з кожного в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 101 500 гривень на користь позивачки в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з ОСОБА_3 на користь позивачки в інтересах ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки батьком малолітніх дітей є загиблий ОСОБА_6 , батьками якого є відповідачі, а тому неможливо визначитися з персональною відповідальністю кожного з відповідачів відносно кожного з малолітніх дітей.

На підставі зазначеного, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею під час звернення з позовом до суду, пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 177, 509, 1212 ЦК України, ст. ст.ст.1,3,10,11,39,57,60,64, 88, 209, 212-215,224-228 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровський обласний військовий комісаріат про стягнення одноразової грошової допомоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по 101 500 (сто одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок з кожного, відмовивши в задоволенні решти позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 015 (одній тисячі п`ятнадцять) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 25 січня 2016 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина