Справа № 347/1418/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Бельмеги М.В.

секретаря Борисової О.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 подав на розгляд суду позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу і повернення коштів.

Позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю із підстав наведених у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Із позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що у січні 2016 року у мережі інтернет він натрапив на сайт «Лізингової компанії «Еталон», де серед пропозицій його зацікавив автобус марки БАЗ А079.54. Звязавшись за вказаними на сайті телефонами з представниками відповідача, він отримав первинну інформацію, щодо умов придбання автобуса, зокрема йому стало відомо, що новий автобус марки БАЗ А079.54 він зможе придбати за 640 000,00 грн. і він вирішив скористатись такою пропозицією. 22 січня 2016 року він прибув до м. Вінниця де відвідав представництво «Лізингової компанії «Еталон», в якому відбулися перемовини на предмет придбання нового автобуса. Йому було запропоновано, відразу оплатити 96 000,00 грн. після чого вони поїдуть у м. Житомир забирати автобус. Позивач відразу провів оплату у розмірі 96 000,00 грн. Коли він повернувся з квитанцією до представництва відповідача, остання підсунула йому підписати якийсь папір, яким виявився договір фінансового лізингу. Коли він почав читати договір то нічого там не зрозумів. На його прохання пояснити зміст договору, представник банку запевнила його, що там все добре, однак фактично нічого йому не пояснила. При цьому вона зазначила, що сьогодні вони автобус не подивляться, оскільки майданчик у м. Житомир закритий. Коли позивач повернувся додому і став читати договір, то виявилося що автобус коштує не 640 000,00 грн. як зазначалося на сайті відповідача, а 960 000,00 грн. Оскільки такі умови для позивача не є підйомними він через кілька днів повернувся у представництво відповідача, що у м. Вінниця. На його прохання пояснити причину чому мова йшла про 640 000,00 грн. за автобус, а виявилося 960 000,00 грн. йому відповіли, що треба було читати умови договору. Тому він попросив повернути йому 96 000,00 грн. і припинити будь-яку співпрацю з ними. На що отримав негативну відповідь. Вважає, що відповідач порушив його права передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» у звязку з чим просив визнати договір з додатками недійсним та повернути йому перераховані відповідачу кошти у сумі 96 000,00 грн.

Представник відповідача, директор ТОВ «Лізингової компанії «Еталон» ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, надав суду заперечення на позовну заяву (а.с.36-43), відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі оскільки договір фінансового лізингу укладений з ОСОБА_1 вчинений з дотриманням норм законодавства, містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний недійсним, а справу розглянути без участі представника відповідача.

Заслухавши позивача і його представника, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за таких підстав.

У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд встановив, що 22 січня 2016 року між ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Еталон» (лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобовязалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу (автобус марки БАЗ А 079.54 вартістю 960 000 грн.), а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору (а.с.11-18).

Того ж дня, як передбачено умовами договору, позивач сплатив комісію за організацію у розмірі 96 000 грн. на рахунки ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (а.с.19, 63).

07 червня 2016 року ОСОБА_1І, надіслав відповідачу заяву щодо розірвання договору № 002873 від 22 січня 2016 року та повернення коштів і отримав відповідь, що комісія за організацію не підлягає поверненню, а договір вважається розірваним з 07 червня 2016 року (а.с.20).

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 пояснили, що вони разом із позивачем їздили у представництво відповідача, що у м. Вінниця і підтвердили факти наведені у позовній заяві.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Так, положеннями спірного договору передбачено, що лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору).

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору).

Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).

За змістом пунктів 8.3, 8.8, 8.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору).

Крім того, у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про зміну розміру платежів лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються (пункт 8.13 договору).

Згідно з пунктом 4.4.3 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем.

За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Крім цього Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 травня 2016 року розглянув справу № 6-65цс16, предметом якої був спір про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого наявні правові підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідає нормам матеріального права.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», та повернення ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 96 000,00 грн.

Крім того, позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,60 грн. (а.с.23), які згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, враховуючи те, що позивач на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а поданий позов має одночасно майновий і немайновий характер, суд вважає за необхідне, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1511,20 грн., а саме 551,20 грн. за вимогу немайнового характеру і 960,00 грн. за вимогу майнового характеру.

На підставі ст. 42 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 524, 533, 632, 762, 808 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст. 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 002873 від 22 січня 2016 року з Додатками № 1, 2, 3, укладений між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителем ІНФОРМАЦІЯ_2, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», місцезнаходження якого вул. Кутузова, 18/7, оф. 613 м. Київ, 01133, , п/р 2140 в ПАТ «КБ «ПриватБанк» МФО 300711, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, грошові кошти в сумі 96 000,00 грн. (девяносто шість тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», місцезнаходження якого вул. Кутузова, 18/7, оф. 613 м. Київ, 01133, , п/р 2140 в ПАТ «КБ «ПриватБанк» МФО 300711, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 275,60 грн. (двісті сімдесят пять гривень 60 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», місцезнаходження якого вул. Кутузова, 18/7, оф. 613 м. Київ, 01133, , п/р 2140 в ПАТ «КБ «ПриватБанк» МФО 300711, судовий збір у розмірі 1511,20 грн. (одна тисяча пятсот одинадцять гривень 20 копійок), в дохід держави, із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України (отримувач коштів УДКСУ у Косівському районі Івано-Франківської області, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38026046, Банк отримувача ГУДКСУ в Івано-Франківській області, Код банку отримувача (МФО) 836014, Рахунок отримувача 0266, Код класифікації доходів бюджету 22030101).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В. Бельмега