АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3210/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 637/903/15-ц Тордія Е.Н.
Категорія : право власності Доповідач -Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Черкасова В.В.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення не отриманого доходу у вигляді орендної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

31 серпня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому урахуванням уточнень позовних вимог 17.03.2016 року просила стягнути з відповідача на її користь 59121, 32 грн. не отриманого доходу у вигляді орендної плати за період з 13.05.2014 року по 17.03.3016 року та щомісячно компенсацію за використання спільного майна у розмірі 2687, 33 грн. , починаючи з 17.03.2016 року , а також 800,00 грн. витрат по проведенню оцінки об'єкту спільної власності та витрати по сплаті судового збору .

Вказані вимоги,з посиланням на ст. 358 та ч.1 ст. 390 ЦК України , обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 30 листопада 1996 року по 07 липня 2010 року .Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2014 року в порядку розподілу спільного майна подружжя за кожним із ним визнано право власності на ? частину нежитлової будівлі АДРЕСА_1, однак згідно висновку будівельно- технічної експертизи, розділити в натурі вказане нежитлове приміщення не представляється можливим.

Позивач зазначає, що весь цей час відповідач користується та розпоряджається вказаним нежитловим приміщенням одноособово без її на це згоди, здійснює підприємницьку діяльність, чим порушує її права співвласника. Вона звернулась до відповідача з пропозицією укласти з нею договір оренди на використання її частки в спільній частковій власності, але отримала відмову, а тому вважає, що відповідач згідно висновку про розмір орендної плати від використання зазначеного об'єкта нерухомого майна повинен їй сплатити не отриманий дохід, у вигляді орендної плати, яку відповідач відмовився сплатити в добровільному порядку.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 28 березня 2016 року позивачу відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, неправильне застосування до виниклих правовідносин норм матеріального права.

Позивач зазначає, що суд невірно до виниклих між нею та відповідачем правовідносин застосував приписи статей 359, ч.3 ст. 358 , ч.1 ст. 390 ЦК України та їх правовідносини , у відповідності до ст. 22 ЦК України пов»язані з відшкодуванням їй збитків у зв'язку з порушенням її права власності на ? частину зазначеного нежитлового приміщення , у вигляді не отриманої орендної плати, яку вона могла б отримати, оскільки визначити дохід, який відповідач отримав від користування вказаного об'єкту є неможливим, у зв'язку з приховуванням відповідачем такого доходу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, її представника та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та сторонами не заперечується, що до 07 липня 2010 року сторони перебували у шлюбі та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2014 року в порядку розподілу спільного майна подружжя за сторонами визнано право власності на вказану нежитлову будівлю по ? частині за кожним ( а.с.5-6).

Матеріали справи також свідчать про те, та ця обставина сторонами не заперечується , що між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини.

Судом першої інстанції також встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та сторонами ця обставина не заперечується, що вказане нежитлове приміщення не може бути розділено в натурі.

Згідно до вимог ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю .Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частині у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані зі здійсненням ними права спільної часткової власності, а не деліктні правовідносини ( правовідносини щодо відшкодування майнової шкоди), яка відшкодовується за наявності таких ознак , як неправомірні дії особи, яка завдала майнову шкоду, вина такою особи та наявність причинного зв'язку між неправомірними діями особи та завданням шкоди ( ст.ст.1166, 22 ЦК України).

За таких обставин, та розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог ( ч.1 ст. 11 ЦПК України), суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог.

Вказані обставини справи та зазначені вище вимоги норм матеріального права свідчать про безпідставність викладених позивачем в апеляційній скарзі доводів, які висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218. 209 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня надбання нею законної сили.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

В.В. Черкасов