Справа № 203/6170/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Місюра К.А.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Кіровського РВ у м.Дніпропетровську, про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що є власником домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_3 являється колишнім власником вказаного будинку та земельної ділянки, а інші відповідачі є його членами сім'ї. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03.11.2014 року ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позову до неї, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочинів щодо відчуження домоволодіння і земельної ділянки та витребування їх з чужого незаконного володіння. Проте, не дивлячи на те, що вказане рішення набрало законної сили, відповідачі відмовляються знятись з реєстрації в домоволодінні, чим чинять їй перешкоди у вільному користуванні останнім. В зв'язку з цим, посилаючись в обґрунтування правових підстав та положення ст.ст.16,383,386,391 ЦК України позивачка просила усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням АДРЕСА_1, зобов'язавши відповідачів знятись з реєстрації за вказаною адресою.

Під час розгляду справи позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій посилаючись на ті ж самі обставини та положення ЦК України, а також на норми ст.ст.150,156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України та ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування домоволодінням по АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що домоволодіння та земельна ділянка вибули із володіння ОСОБА_3 у незаконний спосіб, за фактом чого на теперішній час відкриті відповідні кримінальні провадження.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, в наданому клопотанні просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_6 в призначене судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Зі слів ОСОБА_4 останній не з'явився до суду, в зв'язку із перебуванням на роботі.

Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Враховуючи подані відповідачем ОСОБА_5 та третьою особою клопотання, причини неявки відповідача ОСОБА_6 в судове засідання, які суд не визнає поважними, а також думку позивачки і її представника, інших відповідачів, які не заперечували проти продовження розгляду справи, суд з урахуванням положень ст.ст.158,169 ЦПК України, вважає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності не з'явившихся сторін.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, заперечення відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належало домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1.

Останній разом із членами своєї сім'ї (іншими відповідачами) зареєстрований за вказаною адресою.

На підставі нотаріально оформленої довіреності від імені ОСОБА_3 домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1 були відчужені на користь інших осіб та в подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу від 07.12.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 придбані у власність останньою.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровськ від 03.11.2014 року у цивільній справі №203/1905/14-ц, провадження №2/0203/858/2014, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними виданої ОСОБА_3 29.07.2013 року довіреності на представництво його інтересів та розпорядження належними йому домоволодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, про визнання недійсним договору купівлі-продажу останніх від 31.07.2013 року, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також щодо витребування цього майна із незаконного володіння ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2015 року рішення суду першої інстанції від 03.11.2014 року було залишено без змін та, таким чином, набрало законної сили і станом на день розгляду даної цивільної справи у передбаченому законом процесуальному порядку не скасоване.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

А відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Із вказаної норми закону випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 30.06.2015 року у справі №21-1438а15, яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зазначаючи в своєму позові та поясненнях під час розгляду справи про те, що після набуття нею права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, відповідачі добровільно не бажають знятись з реєстрації за вказаною адресою, чим чинять їй перешкоди у вільному користуванні належним на праві власності майном, позивачка, посилаючись на положення ст.ст.16,383,386,391,405 ЦК України, ст.ст.150,156 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просила усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням, визнати відповідачів такими, що втратили право користування останнім та зняти відповідачів з реєстрації за вказаною адресою, оскільки домоволодіння вибуло із власності відповідачів та в зв'язку з їх не проживанням в домоволодінні більше одного року.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, положення зазначених вище статей підлягають застосуванню до спорів між власниками житла та членами його сім'ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке їм не належить, а не до колишніх власників житлового приміщення та членів його сім'ї.

Відповідачі по справі не є власниками та членами сім'ї позивачки, а тому її посилання в обґрунтування правових підстав пред'явленого позову на положення ст.156 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України суд вважає безпідставними.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень, наданих в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання. У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

В п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В п.34 вказаної постанови роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК ) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст.71,72, 116,156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах №6-10723св08, №6-2778св08, №6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Оскільки на теперішній час єдиним власником домоволодіння по АДРЕСА_1 є позивачка ОСОБА_1, відповідачі не є членами її сім'ї, право власності на зазначене домоволодіння відповідача ОСОБА_3 припинилось в зв'язку з його відчуженням, останній та члени його сім'ї (інші відповідачі по справі) в зв'язку з цим втратили право користування домоволодінням, а наявність їх реєстрації чинить позивачці перешкоди у вільному користуванні належним їй майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В зв'язку з цим, слід визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1 та усунути позивачці перешкоди в користуванні належним їй на праві власності домоволодінням, шляхом зняття відповідачів з реєстрації за вказаною адресою.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. - по 121 грн. 80 коп. з кожного з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.150,156 ЖК УРСР, ст.ст.16,319,321,346,383,391,405 ЦК України, ст.ст.10,11,27,31,36,58-60,88,158,169,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Кіровського РВ у м.Дніпропетровську, про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1.

Усунути позивачці ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належним їй на праві власності домоволодінням АДРЕСА_1, шляхом зняття відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з реєстрації за вказаною адресою.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь позивачки ОСОБА_1 судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. - по 121 грн. 80 коп. з кожного з відповідачів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак