У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Лариса Леонідівна, про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 серпня 2008 року між ОСОБА_10 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 0311/0808/88-035, за умовами якого позичальнику був наданий кредит у сумі 19 тис. дол. США зі строком повернення до 03 серпня 2018 року та сплатою 12,5 відсотків річних за весь строк фактичного користування кредитом. У забезпечення виконання кредитного договору позивачем та її сином ОСОБА_8 в іпотеку банку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, про що було укладено іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1 від 04 серпня 2008 року.

Внаслідок невиконання позичальником її кредитних зобов'язань утворилась заборгованість у розмірі 164 930 грн 75 коп., яка рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 жовтня 2012 року стягнута з відповідачки на користь банку. Відповідачі після рішення суду примушували її в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором продати квартиру.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась також на те, що вона ніколи не мала наміру відчужувати чи передавати в іпотеку своє єдине житло. Відповідачі шляхом обману і застосування психічного тиску примусили її підписати іпотечний договір. Відповідачі запевнили її, що їм необхідно взяти кредит для придбання мікроавтобуса, що підписання нею іпотечного договору носить формальний характер, який не матиме для неї ніяких наслідків. Відповідачі скористались обставиною, що вона пенсіонерка, людина похилого віку, часто хворіє, потребує постійного стороннього догляду. Також відповідачі погрожували, що якщо вона не погодиться їм допомогти, то відмовляться за нею доглядати. Боячись залишитись без їхньої допомоги та піклування, під впливом психічного тиску і обману з їх боку, позивачка підписала іпотечний договір. Підписуючи іпотечний договір вона знаходилась у стані душевного хвилювання тому, що у травні 2008 року померла її мати і вона оформляла спадщину.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд задовольнити позов та визнати недійсним іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1 від 04 серпня 2008 року згідно зі ст. 203, 215 ЦК України з підстав, що передбачені ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України, а також стягнути з відповідачів завдану їй моральну шкоду.

Станом на момент пред'явлення позову, відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2012 року, що укладено між ТОВ «Вектор Плюс» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Кредитні ініціативи», до останнього перейшло право вимоги за договором кредиту від 04 серпня 2008 року № 0311/0808/88-035 та іпотечним договором № 0311/0808/88-035-Z-1.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року скасовано рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір від 04 серпня 2008 року в частині укладення його між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 04 серпня 2008 року між ОСОБА_10 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір № 0311/0808/88-035, за умовами якого позичальнику був наданий кредит у сумі 19 тис. дол. США зі строком повернення до 03 серпня 2018 року та сплатою 12,5 відсотків річних за весь строк фактичного користування кредитом.

04 серпня 2008 року в забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_6 і ОСОБА_8 (іпотекодавці) укладено іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1, згідно з яким в іпотеку банку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

За умовами договору факторингу від 28 листопада 2012 року, що укладено між ТОВ «Вектор Плюс» (правонаступник ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Кредитні ініціативи», до останнього перейшло право вимоги за договором кредиту від 04 серпня 2008 року № 0311/0808/88-035 та іпотечним договором № 0311/0808/88-035-Z-1.

Загальні положення про правочини та правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені гл. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, оскільки остання добровільно надавала свою згоду на передачу спірної квартири в іпотеку банку, і не надала суду належних доказів на спростування указаних обставин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скористались похилим віком позивача та в результаті обману і психічного тиску на позивачку змусили її вчинити оспорений правочин та передати в іпотеку належну їй частину спірної квартири.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню і повинен містити істотні умови такого договору, визначені цією статтею.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними та є обов'язковими для сторін договору, а також умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2008 року на адресу банку позивачем була направлена заява згідно з якою, ОСОБА_6 не заперечувала бути майновим поручителем позичальника ОСОБА_7 та передати в іпотеку спірну квартиру.

04 серпня 2008 року в забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ «Сведбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_6 і ОСОБА_8 (іпотекодавці) укладено іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1, згідно з яким в іпотеку банку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що позивач оспорювала або була не згодна з умовами указаного договору іпотеки до моменту пред'явлення позичальнику вимог кредитора про погашення кредитної заборгованості.

Звертаючись до суду із позовом у лютому 2014 року, ОСОБА_6 просила визнати недійсним іпотечний договір № 0311/0808/88-035-Z-1 від 04 серпня 2008 року з підстав, що передбачені ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України.

Положення ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України встановлюють правові наслідки вчинення різних правочинів з вадами волі, які відмінні між собоюза правовою конструкцією та передумовами вчинення таких правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст.229 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Правочин, вчинений під впливом помилки відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка формується самостійно особоюв умовах спотвореного уявлення нею обставин, що мають істотне значення для вчинення правочину.

При цьому, не можна визнавати недійсним будь-який правочин, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом спотворених уявлень сторони щодо істотних обставин правочину, оскільки указане впливає на стабільність цивільного обороту і права та інтереси інших осіб.

Тому, перевірка наявності підстав для оспорювання правочинів, вчинених унаслідок помилки має відбуватися на основі чіткого та однозначного тлумачення положень ст. 229 ЦК України щодо видів помилок, які мають істотне значення та його правових наслідків, що дозволить забезпечити баланс інтересів учасників відповідних цивільних правовідносин.

За умовами ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін такого правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу інших осіб на таку особу.

При цьому, на відміну від помилки як підстави визнання правочину недійсним, обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що також має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України судом визнається недійсним правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст.ст. 10, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України вказаних вимог закону не врахував та помилково залишив поза увагою, що правові підстави для визнання недійсним оспореного договору іпотеки мають бути підтверджені належними та допустимими доказами, якими позивач обґрунтовує вчинення правочину внаслідок помилки, обману та насильства, а висновки суду про підставність указаних вимог позивача не можуть ґрунтуватися на припущеннях

Крім того, заперечуючи проти позову, ТОВ «Кредитні ініціативи» заявляло про необхідність застосувати наслідки пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Із позовом про визнання недійсним спірного іпотечного договору від 04 серпня 2008 року, як такого що укладений внаслідок помилки, обману та насильства ОСОБА_6 звернулась у лютому 2014 року.

Однак, вважаючи права позивача порушеними, суд апеляційної інстанції не врахував положень закону, які регулюють строк позовної давності для звернення до суду та не вирішив питання про наявність чи відсутність підстав для застосування наслідків пропуску такого строку.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допусти порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик