Справа № 199/3102/15-ц
(2/199/181/16)
РІШЕННЯ
Іменем України

21 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Богун О.О.

При секретарі Рибак К.О.

За участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про виділення в натурі частки в спільному майні,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про виділення в натурі частки в спільному майні. В обґрунтування позовних вимог, посилаючись на те, що на підставі рішення №11 житлової Комісії військової частини НОМЕР_1 від 11.12.2003 у 2005 році позивачу, як учаснику бойових дій та ліквідатору аварії на ЧАЕС другої категорії, був наданий ордер №03157 на житлову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім`ї з трьох осіб, а саме дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 29.08.2005, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно з розпорядженням №4/272-05 від 29.08.2005 квартира АДРЕСА_1 належить - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві спільної власності.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 14 січня 2009 року.

З квітня 2008 року між сторонами виник спір щодо користування квартирою АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачка ОСОБА_2 перешкоджає позивачу в користуванні квартирою, позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з цього приводу. Після чого позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування квартирою.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме позивача було вселено в спірну квартиру.

Однак і після винесення судом рішення про вселення позивача в спірну квартиру, відповідачі перешкоджають позивачу в користуванні квартирою.

Також позивач неодноразово пропонував відповідачам вирішити спір мирним шляхом, однак позитивних результатів до теперішнього часу не має.

На підставі зазначеного позивач просить суд виділити в натурі частку ОСОБА_1 в спільній власності у квартирі АДРЕСА_1 ; запропонувати відповідачам купити частку позивача в спірній квартирі; розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_1 та відкрити на ім`я позивача окремі особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг на всю приватизовану позивачем площу, а саме 16,9 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали.

Представник відповідачів - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити позивачу у його задоволенні у повному обсязі.

Суд, вислухавши позивача, його представника, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 2005 року, виданого згідно з розпорядженням №4/272-05 від 29 серпня 2005 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (а.с.8).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними було розірвано 14 січня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження та свідоцтвом про розірвання шлюбу, наявними в матеріалах справи. (а.с.5,6).
Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки та виник спір щодо користування квартирою АДРЕСА_1 . З цього приводу позивач неодноразово звертався до правоохоронних та інших органів.
Після чого, позивач ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування квартирою.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме позивача було вселено в спірну квартиру. В іншій частині позову було відмовлено.

Однак рішення суду від 16.06.2020 відповідачі не виконують та продовжують перешкоджати позивачу у користуванні спільною квартирою на підставі чого він звернувся з даним позовом до суду.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У судовому засіданні також встановлено та не заперечується сторонами, що між позивачем та відповідачами склалася конфліктна ситуація, у зв`язку з чим вони не можуть дійти згоди щодо користування спірним житлом, а також те, що сторони не мають іншого житла.

У ч. 1 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 370 ЦПК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Як роз`яснив в п.14 Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 22.12.1995 № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , квартира знаходиться на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку та має загальну площу 50,9 кв.м., складається з 2-х ізольованих кімнат, житловою площею 29,2 кв.м. у тому числі: житлова кімната площею 11,7 кв.м.; житлова кімната площею 17,5 кв.м.; кухня площею 7,2 кв.м., ванна кімната площею 2,7 кв.м., вбиральня площею 1,4 кв.м., коридор площею 9,1 кв.м. лоджа площею 1,3 кв.м. (а.с.9).

Відповідно до ч.1,2 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Ухвалою суду від 14 липня 2015 року за клопотанням позивача по справі була призначена будівельно-технічна експертиза. Однак, згідно повідомлення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10.12.2015 експертиза по справі проведена не була у зв`язку з незадоволенням клопотання експерта щодо надання об`єктів на дослідження. (а.с.100-102).

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Таким чином, оскільки, відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України квартира АДРЕСА_1 є неподільною річчю, тобто не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири то суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про виділення в натурі частки в спільному майні відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :