Справа № 457/1489/13 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/4013/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представників апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Львівтурист» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013р. ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: Львівська область м. Трускавець вул. Т.Г. Шевченка, 2 в порядку ст..344 ЦК України(набувальна давність).

В обґрунтування заявленого позову покликався на те, що він протягом тривалого часу користувався вищевказаною нежитловою будівлею, надавав третім особам у тимчасове користування, що підтверджується відповідними договорами оренди. Однак, відповідачем ОСОБА_6 заперечується його право власності на вказану будівлю. Вважає, що набув право власності на вищевказане майно в силу ст..344 ЦК України, а тому вважає за необхідне в судовому порядку у відповідності до ст.ст.16,392 ЦК України здійснити захист своїх прав.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 04 жовтня 2013 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: Львівська область м. Трускавець вул. Т.Г. Шевченка, 2.

Рішення суду оскаржило - ПАТ «Львівтурист».

В апеляційній скарзі, апелянт, зазначає, що суд першої інстанції виніс рішення незаконне та необґрунтоване, без повного та всебічного з'ясування обставин справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що позов предявлено до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_6 не є тим субєктом, який порушив права позивача, а тому суд першої інстанції при вирішенні справ повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог. Підтвердженням вказаного є ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2015 р. по справі № 6- 23364ск15,від 16 березня 2016 р. по справі № 6-36426ск15, від 09.12.2015 р. по справі № 6- 20447ск15, від 16.10.2015 р. по справі № 6-31110ск15. Крім того, договори оренди, які укладені між позивачем та відповідачем не можуть вважатись підтвердженням права власності на спірну будівлю. Також, судом не враховано, що спірна будівля перебуває у користуванні Трускавецького екскурсійного бюро. Вказане майно внесено у статутний фонд АТ «Укрпрофтур», яке є акціонером ПрАТ «Львівтурист». Центр туристицько-екскурсійної діяльності «Трускавецьтурист» близько 43 років користується вказаною будівлею, проводить поточні і капітальні ремонти та сплачує земельний податок. Окрім того, ОСОБА_5 в період укладення договорів оренди спірної будівлі був службовою особою, а саме: директором Центру туристсько-екскурсійної діяльності «Трускавецьтурист», яке є філією ПрАТ «Львівтурист». На даний час, позивач ОСОБА_5 є членом правління ПрАТ «Львівтурист». Вважає, що суд не встановив всіх обставин справи, ПрАТ «Львівтурист» до участі у справі не залучив, а відтак просить скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 жовтня 2013 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добросовісно користується спірним нерухомим майном більше 10 років, відсутнє підтвердження того, що дане майно належить іншим особам, а відтак за останнім слід визнати право власності на це майно в порядку ст..344 ЦК України.

Проте, погодитись з такими висновками суду, колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до змісту ст.ст. 3, 60 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та повинна довести порушення, невизнання чи оспорення таких саме вказаним нею відповідачем (відповідачами) та необхідність їх відновлення у визначений нею спосіб.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, що беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до вказаних норм закону позивач звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав, свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами) та вказати на спосіб їх відновлення. Разом з тим і суд зобов'язаний роз'яснити позивачу наслідки подання позову до неналежного відповідача (відповідачів) та його право подати клопотання про залучення належного, заміни неналежного належним, тощо.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у вересні 2013р. ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності нежитлову будівлю (позначену на плані літ. «А-1») загальною площею 162,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: Львівська область м. Трускавець вул. Т.Г. Шевченка, 2. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що неодноразово надавав вищевказане нерухоме майно в оренду, що підтверджується відповідними договорами оренди, однак при існуванні орендних відносин із ОСОБА_6, останнім заперечується його право власності на зазначене нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права (постанова Верховного Суду України від 23 грудня 2014 р. у справі № 3-191гс14).

У матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем ОСОБА_6 прав позивача.

Крім того, на думку колегії суддів, безпідставним є покликання суду першої інстанції на договори оренди нежитлових приміщень(а.с.4-24), які підтверджують добросовісність володіння і користування таким, оскільки лише власник речі або особа, якій належать майнові права має право передати майно у найм.

Поза увагою суду першої інстанції залишилась і та обставина, що спірна будівля перебуває у користуванні Трускавецького екскурсійного бюро, що вбачається із Рішення ВК Трускавецької міської ради №232 від 06 липня 1972р. «Про роботу міського екскурсійного бюро»(а.с.72-73)

Вказана обставина також була відома позивачу, оскільки останній з 2009 р. по даний час працює директором філії «Центр туристсько-екскурсійної діяльності «Трускавецьтурист» ПрАТ «Львівтурист» та є членом правління вказаного товариства(а.с.76-91)

Судом першої інстанції не залучено до участі у справі в якості відповідача - ПрАТ «Львівтурист», права та інтереси якого порушуються.

Підтвердження вказаного є Рішення Господарського суду Львівської області від 06.06.2005р. у справі №1/267-20/88 за позовом Львівського ЗАТ по туризму та екскурсіях «Львівтурист» до ВК Трускавецької міської ради, Трускавецької міської ради про визнання недійсним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності та про визнання права власності на нежитлову будівлю по вул..Шевченка,2 в м.Трускавці.(а.с.129-134)

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку позбавлений можливості вчинення процесуальних дій, передбачених ч.1 ст.33 ЦПК України.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому, відповідно до ч.3 цієї статті порушення норм процесуально права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, 309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Львівтурист» - задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно- відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_7