Справа № 301/730/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення меж земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Іршавського районного суду від 7 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

.04.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Рішенням Виконкому Іршавської селищної ради депутатів трудящих від 25.03.1976 № 30 ОСОБА_4 була виділена земельна ділянка площею 0,07 га для будівництва житлового будинку, ділянку було відведено в натурі. За будівельною документацією відстань від будинку з правого боку до межі земельної ділянки складала 0,5 м. Будинок № 57 по вул. Терешкової в смт. Іршава був прийнятий в експлуатацію 24.10.1986, відхилень від будівельної документації не було виявлено. ОСОБА_4 помер 16.02.1998, позивач успадкував його майно.

Рішенням ХХV сесії VI скликання Іршавської районної ради від 29.03.2013 № 854 позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Терешкової, 57 в м. Іршаві. При виготовленні проекту землеустрою зясувалося, що сусід ОСОБА_2 всупереч рішенню Виконкому Іршавської селищної ради від 25.03.1976 № 30 отримав право власності на земельну ділянку впритул до будинку позивача.

ОСОБА_1 оспорила судовим порядком рішення Іршавської міської ради, на підставі якого ОСОБА_2 було надано у власність земельну ділянку, та виданий тому Державний акт на землю, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 її вимоги були задоволені. Під час розгляду судом справи було встановлено точну межу між суміжними земельними ділянками, однак, при виконанні проекту землеустрою ОСОБА_2 відмовився підписати акт приймання-передачі межових знаків на зберігання. Тому ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою до Іршавської міськради, яка, втім, рішенням XL сесії VI скликання від 17.12.2014 № 1566 відмовила їй в узгодженні меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 Чинною постановою Іршавського районного суду від 04.02.2015 це рішення за позовом ОСОБА_1 було скасоване як протиправне.

Попри це, XL сесія VI скликання Іршавської міськради 19.02.2015 знову прийняла рішення № 1716, яким повторно, з тих самих підстав відмовила позивачу в узгодженні меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_2

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 158 ЗК України щодо захисту прав на земельну ділянку шляхом вирішення судом спору щодо меж ділянки, а також на ст. 16 ЦК України, позивач просив встановити межі земельної ділянки між суміжними землекористувачами ОСОБА_1, м. Іршава, вул. Терешкової, 57, та ОСОБА_2, м. Іршава, вул. Терешкової, 59, відповідно до меж, встановлених проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки за наступними координатами:

Повор точкиху
15344852,,50,,45,,44,,42,,39,,390

Рішенням Іршавського районного суду від 07.06.2016 позов задоволено, встановлено межі земельної ділянки між суміжними землекористувачами ОСОБА_1, м. Іршава, вул. Терешкової, 57, та ОСОБА_2, м. Іршава, вул. Терешкової, 59, відповідно до меж, встановлених проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки за наступними координатами:

Поворот. точкиху
15344852,,50,,45,,44,,42,,39,,390

Відповідач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, рішення суду оскаржив як незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На обґрунтування скарги зазначає, зокрема таке.

Позивач обрав неналежний спосіб захисту права, оскільки встановлення меж земельних ділянок, визначення їхніх координат, інших технічних параметрів належить до компетенції спеціально уповноважених на такі дії законодавством установ, підприємств, організацій, службових осіб і фахівців, а не суду, який на це не зважив. При цьому, повинні забезпечуватися вимоги законодавства щодо порядку, послідовності здійснення відповідних робіт та вчинення дій, зокрема, технічних, повязаних зі встановленням меж земельних ділянок. Тобто, суд вирішив непідвідомче йому питання.

Судом вирішуються спори з приводу володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян, а відповідний межовий спір розглядається судом у разі, коли особа не погоджується з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з відповідного питання.

Сторони є суміжними землекористувачами, проте, правовстановлюючих документів на земельну ділянку саме тієї конфігурації та площі, яка фактично наявна (0,0857 га), але істотно відрізняється від указаних раніше параметрів ділянки щодо її площі (0,07 га), конфігурації, плану забудови тощо, позивач не має, фактично ділянка позивача не сформована, а її межі не встановлені. Тому немає достатніх підстав і доказів стверджувати, що межа між суміжними земельними ділянками сторін має проходити саме так, як на це вказує позивач, що, крім іншого, матиме наслідком збільшення площі земельної ділянки позивача понад ту, щодо якої приймалося рішення про виділення землі його спадкодавцю. Не є достатньою для цього підставою і висновок експерта, виконаний в іншій цивільній справі, якому суд необґрунтовано надав перевагу фактично проігнорувавши експертний висновок, що був наданий у даній справі та з якого, до того ж, видно, що експерт не в змозі був дати відповідь на питання, чи мало місце захоплення земельної ділянки позивача з боку відповідача.

Сторона просить рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката ОСОБА_5, які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Однак, погодитись із таким вирішенням спору не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Виконкому Іршавської селищної ради депутатів трудящих від 25.03.1976 № 30 у смт. Іршава були надані земельні ділянки для будівництва житлових будинків: площею 0,07 га по вул. Терешкової, 57 ОСОБА_4 (а.с. 8 т. 2); площею 0,07 га по вул. Терешкової, 59 ОСОБА_2 (а.с. 18 т. 1). Ділянки були відведені в натурі, передані у безстрокове користування, на будівництво були одержані дозвільні документи, оформлені будівельні паспорти, обидва будинки були прийняті в експлуатацію 24.10.1986, відхилень від будівельної документації не було зафіксовано (а.с. 28-32, 116-118, 125, 127-129, 162-164 т. 1, а.с. 7-17 т. 2).

ОСОБА_4 помер 16.02.1998, його майно успадкувала дружина позивач ОСОБА_1, якій 18.10.2001 держнотаріусом Іршавської держнотконтори було видано за реєстровим № ІІ-998 Свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок № 57 по вул. Терешкової в м. Іршаві, що цього ж дня за реєстровим № 983 був зареєстрований за нею Іршавським БТІ (а.с. 30, 31 т. 2 та ін.).

27.12.2007 на підставі рішення Іршавської міської ради від 28.11.2005 ОСОБА_2 був виданий Державний акт серії ЯД № 541662 на право власності на земельну ділянку площею 0,0705 га, розташовану по вул. Терешкової, 59 в м. Іршаві і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 32 т. 2).

17.08.2012 Іршавська міська рада прийняла рішення № 637, яким надала ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,07 га за адресою: м. Іршава, вул. Терешкової, 57. У подальшому рішеннями Іршавської міськради від 29.03.2013 № 854 і від 14.05.2014 № 1360 строк дії зазначеного дозволу продовжувався (а.с. 8 т. 1, а.с. 100 т. 2).

Посилаючись на порушення її прав захопленням землі суміжним землевласником, ОСОБА_1 у травні 2013 року оспорила законність набуття ОСОБА_2 у власність зазначеної вище земельної ділянки. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09.10.2014, скасовано рішення Іршавського районного суду від 29.01.2014, позов ОСОБА_1 до Іршавської міськради та ОСОБА_2 про скасування рішення, державного акту та зобовязання вчинити дії задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення 11-ї сесії 5-го скликання Іршавської міської ради від 28.11.2007 «Про затвердження технічної документації по передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку ОСОБА_2, мешканцю м. Іршава, вул. Терешкової, 59, в м. Іршава, вул. Терешкової, 59»; визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 541662 від 27.12.2007, кадастровий номер земельної ділянки :06:005:0063, виданий ОСОБА_2; зобовязано ОСОБА_2 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 шляхом знесення самовільно збудованої огорожі на відрізку довжиною 8,01 м від вул. Терешкової до кута житлового будинку по вул. Терешкової, 57, встановлену на належній на праві користування ОСОБА_1 земельній ділянці (а.с. 139-143 т. 1).

Судовими рішеннями на підставі, зокрема, висновку № 190 судової землевпорядної експертизи від 25.12.2013 (а.с. 144-151 т. 1 та ін.) встановлено, що частина земельної ділянки площею 18,7 кв. м по межі між земельними ділянками, яка відводилася для забудови ОСОБА_1, зайнята ОСОБА_2, а на відрізку довжиною 8,1 м ОСОБА_2 на належній ОСОБА_1 на праві користування земельній ділянці встановив огорожу. Під час апеляційного розгляду справи обидві сторони пояснили, що рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2014 було виконане, огорожа була ОСОБА_2 демонтована, виконавче провадження було закінчене, проте, як зазначала сторона позивача, через деякий час ОСОБА_2 знову встановив огорожу.

Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, а також обставини, визнані сторонами, враховуються за правилами ст. 61 ч.ч. 1, 3 ЦПК України.

Таким чином, факт порушення земельних прав ОСОБА_1 суміжним землекористувачем ОСОБА_2 мав місце, був установлений судовим порядком, ОСОБА_1 реалізувала своє право на захист земельних прав і законних інтересів (ст. 15, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п.п. 3, 4, ст. 396 ЦК України, ст. 95 ч. 2, ст. 152 ч. 2, ч. 3 п.п. «б», «г», ст. 153 ч. 1, ст. 155 ч. 1 ЗК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів). Водночас, із визнанням недійсним правовстановлюючого рішення щодо надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки та зі скасуванням похідного від такого рішення Державного акту на право власності на земельну ділянку право власності ОСОБА_2 на відповідну земельну ділянку припинилося, обидві суміжні земельні ділянки перебувають у власності територіальної громади в особі Іршавської міської ради, а у сторін перебувають у фактичному володінні та користуванні (ст.ст. 169, 172, 316-319, 327, 328, 373, 374, 397, 398 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 80, 83 ЗК України).

Як убачається з матеріалів справи та з позицій сторін, спір щодо користування суміжними земельними ділянками по межі, що їх розділяє, між ними фактично не припинився. Рішенням XL сесії VI скликання ради від 17.12.2014 № 1566 Іршавська міська рада відмовила у задоволенні заяви ОСОБА_1 про узгодження їй межі земельної ділянки із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 без погодження останнього (а.с. 69 т. 2). Постановою Іршавського районного суду від 04.02.2015 рішення Іршавської міськради від 17.12.2014 № 1566 за адміністративним позовом ОСОБА_1 визнано протиправним і скасовано, встановлено, що при виконанні для ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 відмовився підписати акт передачі-приймання межових знаків на зберігання при тому, що рішенням органу місцевого самоврядування та судовим порядком встановлено, що межа земельної ділянки знаходиться на відстані 0,5 м від належного позивачу будинку, а також встановлено точну межу земельної ділянки із ділянкою ОСОБА_2 як суміжного землекористувача (а.с. 42 т. 1).

Попри це, рішенням від 19.02.2015 № 1716 XL сесії VI скликання Іршавська міська рада знову так само як і попереднього разу відмовила ОСОБА_1 в узгодженні меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_2 (а.с. 43 т. 1).

Особа вправі вимагати захисту свого цивільного права та інтересу не у будь-який спосіб, а лише у той, який передбачений законом або договором, а також у спосіб, що виходячи з обставин справи може забезпечити ефективний захист права (інтересу), зокрема, поновлення права внаслідок забезпечення реальної можливості належного виконання судового рішення, що є однією з умов його законності (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2, ст. 368 ЦПК України). Можливість реально виконати рішення суду, що набрало законної сили, є обовязковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Зазначене відповідає й суті правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12.06.2013 у справі № 6-32цс13 про те, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 указаної вище Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, оскільки ж положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Поряд із цим, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), а суд, вирішуючи позов, повинен виходити з того, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, суд має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 6 Конституції України, ст. 2 ч.ч. 1-3, ст. 3 ч. 1, ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України). Тож суд не вправі втручатися в компетенцію відповідних державних органів, установ, підприємств, посадових осіб, які здійснюють власні або делеговані повноваження, а вирішує спір, який виник із таких дій (бездіяльності).

ОСОБА_1 вважаючи свої земельні права (зокрема, на узгодження меж земельної ділянки) порушеними предявила до ОСОБА_2 вимогу, якою просила суд встановити межі земельної ділянки із ділянкою цього суміжного землекористувача відповідно до меж, встановлених проектом землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки за наступними координатами, а саме:

Повор точкиху
15344852,,50,,45,,44,,42,,39,,390

Тим часом, така вимога в контексті підстав, з яких був предявлений позов, його мотивації та у взаємозвязку з обставинами справи не ґрунтується на нормах матеріального права, не відповідає вимогам процесуального права, а відтак не могла бути задоволена із дотриманням положень закону і, відповідно, не може мати наслідком захист права.

Однією з ключових підстав предявленого до ОСОБА_2 позову із відповідним обґрунтуванням правової позиції позивача є його незгода із рішенням Іршавської міської ради від 19.02.2015 № 1716 про повторну відмову в узгодженні меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_2, про що прямо зазначено в позовній заяві (а.с. 2-4 т. 1). У силу положень ст.ст. 140, 144, 145 Конституції України, ст.ст. 4, 25, 59, 71, 73, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення органу місцевого самоврядування (ради), оскільки не скасоване, є обовязковим до виконання на відповідній території, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку, у такому ж порядку вирішуються спори про поновлення порушених прав фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування. Спір про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян, які не погоджуються з відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, розглядається судом (ст. 158 ч.ч. 1, 3, 5 ЗК України).

Отже, рішення Іршавської міської ради від 19.02.2015 № 1716 є чинним і обовязковим до виконання, ОСОБА_1 не оспорювала його судовим порядком, натомість предявила лише до ОСОБА_2 позов про встановлення меж, тоді як передусім рішення і дії ради є для позивача перешкодою у набутті та оформленні права власності на земельну ділянку, на що він сам вказує в заяві.

За обставинами справи, Іршавська міська рада поза тим, що прийняла рішення, яке, за правовою позицією позивача, перешкоджає йому в реалізації земельних прав, є й органом місцевого самоврядування, через який територіальна громада здійснює право комунальної власності на земельні ділянки, що знаходяться в м. Іршаві по вул. Терешкової № 57 і № 59 і перебувають у фактичному володінні та користуванні відповідно ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Тобто, спір, ініційований одним із користувачів земельних ділянок, стосується визначення меж земельних ділянок, що обидві належать територіальній громаді.

Всупереч положенням ст. 10 ч. 4, ст. 33 ч. 1, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, суд і після відкриття провадження в справі не обговорював питання щодо змісту позовних вимог у взаємозвязку з підставами позову, їх уточнення, не обговорив питання про участь у справі власника землі у належному процесуальному статусі, а відтак, вирішував спір щодо меж земельних ділянок і встановив такі без участі власника цих ділянок. Іршавська міська рада як уповноважений на прийняття відповідних рішень у сфері земельних відносин орган місцевого самоврядування та уповноважений орган громади, що здійснює право власності на спірні земельні ділянки, межі яких просила встановити сторона, не брала участі в справі.

Встановлення на місцевості меж землеволодінь і землекористувань, здійснення повязаних із цим робіт, виконання відповідних вимірювань, складання технічної та землевпорядної документації, в т.ч, проектів землеустрою, із метою відведення у відповідних межах земельних ділянок, передачі їх у користування, у власність тощо, є змістом і елементами землеустрою сукупності соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, субєктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; межуванням земель є комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка (ст. 181, ст. 183 ч. 1 п.п. «а», «в», ст. 182 ч. 1 п.п. «а», «в», «д», «е», «ж», «з», «і» ЗК України, ст. 1 абз. 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, ст. 2 ч. 1 п. «в» Закону України «Про землеустрій» (Закон № 858-IV)). Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему України від 18.05.2010 № 376 (реєстрація в Мінюсті України від 16.06.2010 за № 391/17686 (Інструкція про встановлення меж)), передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками (п. 1.2.).

Землеустрій здійснюється відповідно до закону субєктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом; субєктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій, землевласники та землекористувачі; організація і здійснення землеустрою на території міста належить до повноважень міської ради; замовниками документації із землеустрою можуть бути землевласники і землекористувачі, а її розробниками - юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування і матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) є складовими частинами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (ст. 185 ЗК України, ст. 4, ст. 19 ч. 1 п. «а», ст. 26 ч.ч. 1, 2, ст. 50 Закону № 858-IV, п.п. 1.3., 2.1., 2.3. Інструкції про встановлення меж).

Згідно із наведеними вище та іншими вимогами законодавства, що регулює різні аспекти землеустрою, на замовлення ОСОБА_1 ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» як належно ліцензований і кваліфікований виконавець робіт розробив у грудні 2014 року «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: в межах населеного пункту м. Іршава вул. Терешкової, 57 Іршавської міської ради Іршавського району Закарпатської області» (а.с. 5-43 т. 1 та ін.). За проектом загальна площа земельної ділянки склала 0,0744 га, по лінії Д-А ділянка межує із земельною ділянкою, що наразі перебуває в користуванні ОСОБА_2

Суд не є субєктом землеустрою та не має ані повноважень і права, ані реальної можливості приймати рішення про встановлення меж земельної ділянки відповідно до прохальної частини позовної заяви, у т.ч., із зазначенням координат поворотних точок, вибраних позивачем, як пояснив його представник в апеляційному суді, з числа координат, що містяться у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 13 т. 1). Відповідні дії, оскільки є елементами землеустрою, належать до компетенції розробника проекту землеустрою, а погодження, затвердження землевпорядної документації належить до компетенції відповідних органів виконавчої влади, місцевого самоврядування (ст.ст. 118, 186, 186-1 ЗК України, ст.ст. 25, 30 Закону № 858-IV). Такі дії не належать до компетенції суду, який, задовольнивши вимогу, крім іншого, без розшифровки відповідних її параметрів, вказівки на конкретні одиниці вимірювання цих параметрів, що її в апеляційному суді стороні позивача не вдалося чітко озвучити, по суті, перебрав на себе повноваження інших органів, установ і осіб (підмінив їх), вчинив фактично дію із землеустрою, що законом не передбачено.

За таких умов, позивач обрав, а суд застосував неправильний як у матеріально-, так і в процесуально-правовому розумінні спосіб захисту права, який в усякому разі не є ефективним засобом захисту. Не було враховано й того, що земельна ділянка надається у власність (ст.ст. 116, 118 ЗК України) у певних межах, тобто, встановлення її меж має правове і практичне значення саме в контексті надання земельної ділянки із визначеними конкретними параметрами у власність, тоді як рішення про надання позивачу землі у власність (як і про відмову в цьому) ще не приймалося, тож позивач просив встановити межі земельної ділянки, яка йому не належить, до прийняття уповноваженим органом рішень щодо затвердження проекту землеустрою та щодо надання землі у власність, із чим суд погодився. Цим було порушено компетенцію уповноважених органів, зокрема, органу місцевого самоврядування. У контексті спору, що виник із приводу проходження межі між земельними ділянками, можливості одержання у власність земельної ділянки, наявності чинних судових рішень і обрання способу захисту цивільного (земельного) права та інтересу позивач не визначився із правовою позицією щодо того, чи має правове значення відсутність погодження суміжним землекористувачем межі земельної ділянки при вирішенні питання про надання землі у власність, а якщо має, то яким є належний спосіб захисту права (інтересу) в разі врахування органом, що приймає рішення про надання землі у власність, відсутності такої згоди суміжного землекористувача, чи є це абсолютною перешкодою для одержання за відповідним рішенням місцевої ради позивачем землі у власність.

Про задоволення позову рішення може бути прийняте лише за умови його обґрунтованості, доведеності, предявлення належних вимог до усіх належних відповідачів, що забезпечує таким відповідачам можливість належного захисту від позову (ст.ст. 212-215 ЦПК України). Наведені вище обставини як окремо, так і в сукупності виключали можливість задоволення позову, суд першої інстанції для цього законних підстав, у т.ч, передбачених ст. 158 ч. 5 ЗК України, на яку послався, не мав, а задовольнивши предявлену вимогу порушив вимоги закону та не врахував змісту норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, порушив вимоги ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення. Наявність висновку судової земельно-технічної експертизи від 24.02.2016 № 18865/15-41, складеного судовим експертом КНДІСЕ ОСОБА_6 (а.с. 38-60 т. 2), на це не впливає безвідносно до змісту висновку, в якому зазначено, зокрема, що фактичні розміри обох суміжних ділянок не відповідають їх розмірам, зазначеним у планах забудови; не відповідає планам забудови і фактично встановлена на місцевості (в натурі) межа між ділянками; імовірна площа відхилень у проходженні фактичної межі між земельними ділянками від межі згідно із планами забудови становить 0,0017 га (17 кв. м) за рахунок земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1, однак, встановити, чи причиною цього відхилення є захоплення ділянки ОСОБА_2 не уявляється можливим.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у необґрунтованому та недоведеному позові відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3, задовольнити, рішення Іршавського районного суду від 7 червня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення меж земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 267,96 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді