Справа № 495/2522/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 жовтня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого судді Боярського О.О.,

при секретарі - Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Білгород Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чу храй Т.Ю. про визнання договору дарування удаваним, встановлення факту укладення договору купівлі-продажу, визнання майна обєктом спільної сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 та просить суд:

- визнати недійсним та вважати удаваним договір дарування ? частини будівель та споруд розташованих по вул.. Дзержинського, 79, в м. Білгород-Дністровському Одеської області від 28.01.2011 року посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4;

- встановити, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 договір дарування ? частини будівель та споруд, розташованих по вул.. Дзержинського, 79, в м. Білгород-Дністровському Одеської області, від 28.01.2011 року є договором купівлі-продажу;

- визнати ? частину будівель та споруд розташованих по вул.. Дзержинського, 79, в м. Білгород-Дністровському Одеської області обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку будівель та споруд розташованих по вул.. Дзержинського, 79, в м. Білгород-Дністровському Одеської області на земельній ділянці розміром 1324 кв.м., яка у приватну власність не передана;

- виділити ОСОБА_1 ? частку автомобілю «FIAT DOBLO» 2012 року випуску реєстраційний державний номер НОМЕР_1, кузов ZFA4182 свідоцтво про реєстрацію САТ 488674 від 20.11.2013 року.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що з 16.10.1993 року по вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час проживання в шлюбі, а саме 28.01.2011 року між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування ? частини будівель та споруд № 79 по вул.. Дзержинського в місті Білгород-Дністровському, на земельній ділянці площею 1324 кв.м., що складається в цілому з: будівля з підвалом літ. «А» загальною площею 182,4 кв.м., будівлі літ. «В», гаражу літ. «З», гаражу літ. «І», убиральні літ. «К», хвіртки №1, воріт №2, огорожі № 3, водопроводу №4, каналізації №5. Даний договір посвідчувався приватним нотаріусом ОСОБА_4 та на думку ОСОБА_1 є удаваним, оскільки фактично між її чоловіком та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, що відносить придбаний обєкт нерухомості до категорії спільного майна подружжя.

Також, за час перебування сторін в шлюбних відносинах, а саме в 2012 році за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль «FIAT DOBLO» 2012 року випуску, зареєстрований на імя ОСОБА_2

З зустрічними позовними вимогами до суду звернувся ОСОБА_2 та уточнивши свої позовні вимоги просив суд:

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,2 кв.м. та ? частку двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- визнати грошові зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії № 1077-н від 12.12.2006 року, укладеним з ПАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 4 904,96 доларів США та грошові зобовязання за договором позики від 06.05.2011 року, укладеним з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в сумі 80 000 доларів США, солідарним борговим зобовязанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та розподілити їх по ? частині за кожним з них.

ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, під час попередніх судових слухань справи повністю підтримувала свої позовні вимоги та заперечувала проти позовних вимог колишнього чоловіка ОСОБА_2 Представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, його представник ОСОБА_8, в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічної позовної заяви та просив суд їх задовольнити, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги доводи всіх її учасників, надавши правову оцінку представленим доказам та встановивши характер і особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16 жовтня 1993 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом ДРАЦС Ровеньківського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 505. Від шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_1 (після шлюбу «Семененко») ОСОБА_9.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.05.2016 року по справі № 495/859/16-ц шлюб між сторонам було розірвано. Дане рішення суду набрало чинності 24.05.2016 року, день, який відповідно до положень ст.. 114 СК України, є моментом припинення шлюбу.

Згідно з ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, щодо якого у сторін виник спір, було придбане вже після введення в дію Сімейного кодексу України від 10.01.2002 № 2947-III, та складається з наступного:

1)квартира АДРЕСА_3, загальною площею 50,2 кв.м.;

2)квартира АДРЕСА_4;

3)? частина будівель та споруд розташованих по вул.. Дзержинського, 79, в м. Білгород-Дністровському Одеської області;

4)автомобіль «FIAT DOBLO» 2012 року випуску реєстраційний державний номер НОМЕР_1, кузов ZFA4182 свідоцтво про реєстрацію САТ 488674 від 20.11.2013 р.;

5)грошові кошти в сумі 4 904,96 доларів США, що були отримані в результаті грошового зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії № 1077-н від 12.12.2006 року, укладеним з ПАТ «Державний ощадний банк України»;

6)грошові кошти в сумі 80 000 доларів США, що були отримані за договором позики від 06.05.2011 року від ОСОБА_5 і ОСОБА_6 кредитори.

У відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Беручи до уваги кількість спірного майна, суд вважає за доцільне розглянути права та обовязки сторін відносно кожного обєкта окремо.

Так, що стосується квартири АДРЕСА_5, суд не може задовольнити позовні вимоги чоловіка ОСОБА_2 стосовно цього обєкту нерухомості та надати йому статус спільно нажитого майна, оскільки, як вбачається з договору дарування квартири серії ВЕІ № 740759 від 06.12.2006 року (реєстровий номер 5750, реєстраційний номер: 7875357), рідна мати дружини ОСОБА_1 ОСОБА_10 (свідоцтво про народження серії І0ЕД № 371594, актовий запис 502, зареєстроване міським ЗАЦС м. Ровеньки Ворошиловградської області) подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар вказану квартиру, що у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.57 СК України, відносить її до особистої приватної власності дружини. Достовірні докази про протилежне і спростування наявних обставин та правового стану вказаної квартири, суду не були представлені.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Необґрунтованими також є вимоги чоловіка ОСОБА_2 щодо визнання за ним в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на ? частину квартири АДРЕСА_6, оскільки, як вбачається з наданих матеріалів, мати позивачки ОСОБА_10 придбала її за відплатним договором у ОСОБА_11, 03.12.2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 був укладений договір купівлі-продажу квартири від 03.12.2010 року серії ВРД № 611244 (реєстровий № 1945, реєстраційний номер 2550025). З матеріалів справи не вбачається факт того, щоб ОСОБА_10 в подальшому відчужувала вказану квартиру.

У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, квартира АДРЕСА_6 не належить дружині ОСОБА_1, та аж ніяк не придбана нею в період шлюбу, тому не відноситься до обєктів спільного майна подружжя та не підлягає поділу.

Щодо правових підстав дружини - ОСОБА_1, на поділ та визнання за нею права власності на ? частку будівель та споруд № 79 по вул.. Дзержинського в м. Білгород-Дністровському Одеської області, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 28.01.2011 року серії ВРЕ № 312559 (реєстровий № 236) ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 (чоловік) прийняв в дар ? частину будівель та споруд № 79 по вул.. Дзержинського в місті Білгород-Дністровському, розташованих на земельній ділянці площею 1324 кв.м., що складається в цілому з: будівля з підвалом літ. «А» загальною площею 182,4 кв.м., будівлі літ. «В», гаражу літ. «З», гаражу літ. «І», убиральні літ. «К», хвіртки №1, воріт №2, огорожі № 3, водопроводу №4, каналізації №5. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4

В той же день, укладенням другого договору дарування частини житлового будинку серії ВРЕ № 312560 (реєстровий № 238) ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 (чоловік) прийняв в дар іншу ? частину будівель та споруд № 79 по вул.. Дзержинського в місті Білгород-Дністровському. Другий договір також посвідчила приватний нотаріус ОСОБА_4

Таким чином, шляхом укладання в один день двох договорів дарування, по ? частині по кожному договору, ОСОБА_2 став власником цілої частки будівель та споруд № 79 по вул.. Дзержинського, 79 в м. Білгород-Дністровському.

В пункті 1 вказаних договорів дарування від 28.01.2011 року, зазначено, що будівлі та споруди належать ОСОБА_3 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.12.2010 року, зареєстрованого КП «Білгород-Дністровське БТІ» 17.01.2011 року.

Позивач ОСОБА_1 надала суду Договір купівлі-продажу нерухомо майна від 20.04.2010 року, укладений в письмовій формі між ОСОБА_12, який діяв в якості директора Будівельно-виробничої фірми «Днестр», та ОСОБА_2, згідно з п.1.1 якого ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_2 купив будівлі та споруди, що розташовані по вул.. Дзержинського, 79 в м. Білгород-Дністровському, на земельній ділянці розміром 1324 кв.м., в цілому складаються з: будівля з підвалом літ. «А» загальною площею 182,4 кв.м., будівлі літ. «В», гаражу літ. «З», гаражу літ. «І», убиральні літ. «К», хвіртки №1, воріт №2, огорожі № 3, водопроводу №4, каналізації №5 та належать ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2009 року. Ціна продажу вказаного майна складає 49 000 доларів США. Договір підписано ОСОБА_2 та підписано і скріплено печаттю ОСОБА_12

Також, в пунктах 2.2, 2.3 договору прописаний порядок розрахунку покупця ОСОБА_2, з продавцем ОСОБА_12, відповідно з яким 10 тисяч доларів США ОСОБА_2 передає продавцю в момент підписання договору, а 20.07.2010 року, 20.08.2010 року та 20.09.2010 року передає по 13 тисяч доларів США, тобто протягом трьох місяць по 13 000 доларів кожний місяць, однак ОСОБА_2 може здійснити повний розрахунок з ОСОБА_12 раніше встановленого часу.

Одночасно, ОСОБА_1 надала суду дві копії розписок про отримання ОСОБА_12 коштів за умовами договору від 20.04.2010 року, а саме, 29.07.2010 року він отримав від ОСОБА_2 22 642 доларів США та 03.09.2010 року 35 142 доларів США.

Проте, вказаний договір купівлі-продажу від 20.04.2010 року та розписки суд не вважає достатнім та належним доказом того, що зазначене нерухоме майно чоловік ОСОБА_2 дійсно придбав за відплатним договором з огляду на наступне.

По-перше, наданий суду договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20.04.2010 року укладений в неналежній формі, а саме, нотаріально не посвідчений, тобто недодержано вимог ст..657 ЦК України - договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Крім того, державна реєстрація права власності за ним не проводилась, що свідчить про не виникнення, відсутність у ОСОБА_2 належного, офіційного, зареєстрованого права власності на обєкти нерухомості по вул.. Дзержинського, 79 в м. Білгород-Дністровському.

Положення частини 1 статті 182 ЦК України, передбачає, що на території України існує єдина система реєстрації прав на нерухоме майно і правочинів відносно нього, що означає, що право власності та інші речові права виникають з моменту реєстрації.

Порядок державної реєстрації речових прав станом н 20.04.2010 року регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 N 7/5 та яке втратило чинність 01.1.2013 року.

Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно (п.1.3).

Згідно з п. 1.4 Положення, обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п.1.5 вказаного Положення, державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо); 5) приміщення.

По-друге, суду не надавались докази, що можуть підтвердити взаємозвязок між договором купівлі-продажу від 20.04.2010 року, який на думку ОСОБА_1 є дійсним та повністю відповідає волі сторін, та договорами дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 28.01.2011 року. Як було зазначено в договорах дарування, відчужене майно належало ОСОБА_3 на підставі рішення суду, що було в подальшому зареєстроване в КП «Білгород-Дністровське БТІ», проте не зрозуміло на яких правових підставах ОСОБА_12 (Будівельно-виробнича фірма «Днестр») відчужував спірне нерухоме майно. Жодних посилань на ОСОБА_3 в договорі купівлі-продажу від 20.04.2010 року не має, згаданий в ньому договір купівлі-продажу від 06.10.2009 року (пункт 1.1), на підставі якого фірма «Днестр» нібито є власником майна, суду для дослідження не надавався, з проханням його витребування до суду позивач не зверталась.

Водночас суд критично сприймає письмові показання ОСОБА_3 Незважаючи навіть на те, що під час розгляду справи він їх кардинально змінював, в представлених суду 01.08.2016 року письмових поясненнях він взагалі вказував на обставини, що суперечать матеріалам справи. А саме, ОСОБА_3 пояснює, що 28.01.2011 року ОСОБА_2 попросив його виступити в якості посередника під час укладення договору дарування частини житлового будинку з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу ? частини спірних будівель та споруд, оскільки у ОСОБА_2 на той час були погані відносини з дружиною. Будучи з ОСОБА_2 в хороших стосунках, ОСОБА_3, як він вказує, погодився і ОСОБА_2 купив у фірми «Днестр» в особі ОСОБА_12 за 49 000 доларів США вищезазначені будівлі та споруди. Договір купівлі-продажу, за поясненнями ОСОБА_3, склали на його імя, а він в свою чергу начебто подарував це майно ОСОБА_2

Разом з тим, ОСОБА_3 не пояснив за яких обставин саме він набув право власності на спірне майно відповідно до рішення суду від 06.12.2010 року, в яких відносинах він перебував з фірмою «Днестр», посередником між ким само він виступав і на яких умовах, та чому вказує, що 28.01.2011 року ОСОБА_2 попросив його виступити в якості посередника, коли на той час (день укладання договору дарування) він вже був повноправним власником спірного майна і на власний розсуд розпоряджався ним. Тобто, з наданих пояснень суд не може детально і чітко встановити характер тих відносин на які вказує ОСОБА_3, що не дає змогу вирішити яку саме правову норму необхідно застосовувати до виниклого майнового спору та що є суттєвим для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Між тим, докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин.

Докази можуть бути представлені у різній формі. Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Також, позивач ОСОБА_1 не пояснила який саме з двох договорів дарування від 28.01.2011 року вона просить визнати удаваним, адже, як вище зазначалось, в один день були укладені два договори дарування по ? частині нерухомого обєкта, в цілому був відчужений цілий обєкт.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Тобто, головною рисою договору дарування за цивільним законодавством є саме безоплатність переданого майна.

Одночасно, в судовому засіданні було встановлено, та підтверджено самими поясненнями дарувальника ОСОБА_3, що обдарований ОСОБА_2 дійсно не передавав ОСОБА_3 грошові кошти за отримання спірного майна (вартість), тобто, ОСОБА_2 став власником спірного майна на безоплатних умовах, оскільки жодних розрахунків з законним власником (ОСОБА_3О.) за спірними договорами дарування, не здійснював.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст..235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо укладаючи договір дарування, який позивач ОСОБА_1 вважає удаваним, його сторони насправді фактично уклали договір купівля-продажу, то повинна була відбутися головна дія, умова відплатного договору (купівлі-продажу) виплата грошових коштів, вартості придбаного майна.

Такі обставини приводять суд до висновку, що 28.01.2011 року був укладений саме договір дарування, який є безоплатним.

До того ж, сторонами договорів дарування були дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення (ч.2 ст. 719 ЦК), що також вказує на правомірність їх укладення.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суд не сприймає як достовірний доказ обґрунтованості наголошень ОСОБА_1, оскільки вони не були свідками вчинення ОСОБА_2 дій, прямо повязаних з умовами та сторонами договору дарування, а лише були свідками розмов ОСОБА_2 про намір придбати майно за певну грошову суму, однак свідками самих дій, наприклад розрахунку, правочину, вони не були.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до розяснень п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування.

Викладені обставини та представлені докази свідчать про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання удаваним договору дарування ? частини спірного майна 28.01.2011 року, що свідчить про відсутність факту порушення чи оспорення її цивільних прав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8, заявив про застосування строків позовної давності в частині визнання договору дарування від 28.01.2011 року удаваним, оскільки ОСОБА_1 пояснила в засіданні, що про укладення саме договору дарування, а не купівлі-продажу (порушення прав), вона дізналась в 2012 році, а до суду з даним позовом звернулась в травні 2016 року.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Під час розгляду даної вимоги щодо удаваності правочину суд не встановив наявність порушення прав ОСОБА_1 в результаті укладання договору дарування ? частини спірного обєкту, тому відмовляє у задоволенні з підстав необґрунтованості вимоги, що виключає необхідність застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У сенсі розуміння частини першої статті 261 ЦК України, зокрема позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Повністю обґрунтованою та доведеною суд вважає позовну вимогу ОСОБА_1 про виділення їй ? частки автомобілю «FIAT DOBLO» 2012 року випуску реєстраційний державний номер НОМЕР_1, кузов ZFA4182 свідоцтво про реєстрацію САТ 488674 від 20.11.2013 року.

Як вбачається з довідки № 14865 ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» від 12.10.2016 року, ОСОБА_2 21.11.2013 року, за кредитним договором № ІКАPUG.197679.001, був наданий кредит в сумі 117 750 гривень на придбання автомобіля. В той же день, на підставі зазначеного кредитного договору, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ОСОБА_2 (боржник) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки та нотаріально посвідчений договір застави рухомого майна ZXA019500.197679.002, згідно з яким ОСОБА_2 надав тому ж Банку автомобіль «FIAT DOBLO» 2012 року випуску в заставу. Станом на день видачі довідки № 14865 заборгованість по кредитному договору погашена в повному обсязі.

Таким чином, положення статті 60 СК України повною мірою підлягає застосуванню щодо сторін та відносить автомобіль «FIAT DOBLO» до спільного майна подружжя, яке, враховуючи правила статті 70 СК України (у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором), в рівних частках належить кожному з подружжя.

Наголошення ОСОБА_2 про те, що в момент придбання автомобілю його шлюбні відносини з дружиною фактично припинились, в судовому засіданні належним чином не були доведені, відповідні докази не надавались. До того ж, з вищенаведеного вбачається, що сторони разом вступали в кредитні відносини з банком.

Не є підставою для відмови у задоволенні вимоги дружини ОСОБА_1 в частині автомобілю той факт, що технічний стан транспортного засобу не дозволяє належним чином використовувати його за призначенням, оскільки саме майно автомобіль «FIAT DOBLO», фактично не знищено та судом не виключається, що автомобіль може представляти певну цінність.

Вирішуючи спірні питання щодо грошових зобовязань подружжя в сумі 4 904,96 доларів США за договором відновлювальної кредитної лінії № 1077-н від 12.12.2006 року та в сумі 80 000 доларів США, що були отримані за договором позики 06.05.2011 року від ОСОБА_5 і ОСОБА_6, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_2 під час розгляду справи просив включити до переліку майна, яке є спільним майном подружжя, також боргові зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та позики. Так, віннадав до суду копію розписки від 06.05.2011 року, згідно з якою ОСОБА_2, в присутності ОСОБА_1, взяв в борг у ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на строк до кінця 2011 року 80 000 доларів США під 3% на місяць. ОСОБА_1 на вказаній розписці написала, що підтверджує отримання коштів її чоловіком. Відповідач ОСОБА_2 наголошує на тому, що розрахунок за договором позики станом на сьогоднішній день не здійснено. Відомості про протилежне та розрахунок за даним грошовим зобовязанням у суду відсутні.

Також, ОСОБА_2 надав до суду Договір відновлювальної кредитної лінії № 1077-н від 21.12.2006 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про надання останньому на умовах кредиту 43 600 доларів США. Згідно з повідомленням, яке ОСОБА_2 отримав від ПАТ «Державний ощадний банк України» 19.05.2016 року, заборгованість за вказаним договором відновлювальної кредитної лінії становить 4 904,96 доларів США.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_7, в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог в частині грошового зобовязання за Договором відновлювальної кредитної лінії № 1077-н.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, грошові кошти, отримані одним з подружжя за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї, слід вважати спільними коштами подружжя. При цьому перебування такого майна у заставі та наявність боргових зобов'язань з повернення кредиту не є перешкодою для його поділу.

Обов'язок з повернення суми кредиту так само, як і інші майнові права та обов'язки у разі поділу спільного майна подружжя також може бути поділений між ними.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 частково обґрунтованими та доведеними, а саме в частині поділу грошових зобовязань на загальну суму 84 904,96 доларів США, що були взяті в період шлюбу та є спільним майном, на яке дружина та чоловік мають рівні права.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК).

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, надавши правову оцінку всім представленим доказам, які встановлюють дійсні обставини справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги сторін задовольнити частково.

Враховуючи те, що суд частково задовольнив вимоги як позивача так й відповідача, то відповідно понесені судові витрати сторін відшкодуванню не підлягають.

Керуючись Постанова Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі», Постанова Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 5, 182, 235, 261-267, 334, 657, 717 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 70, 71, 72 СК України, ст.ст. 8, 10, 11, 57, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_1 ? частку автомобілю «FIAT DOBLO» 2012 року випуску реєстраційний державний номер НОМЕР_1, кузов ZFA4182 свідоцтво про реєстрацію САТ 488674 від 20.11.2013 року

В задоволенні інших позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати грошові зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії № 1077-ни від 12.12.2006 року, укладеним з ПАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 4 904,96 доларів США та грошові зобовязання за договором позики від 06.05.2011 року, укладеним з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в сумі 80 000 доларів США, солідарним борговим зобовязанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та розподілити їх по ? частині за кожним з них.

В задоволенні інших вимогах зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя