АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/329/16
Провадження №22-ц/790/8022/15 Головуючий 1-ї інстанції Чудовський Д.О.
Справа № 646/5650/15-ц Доповідач: Довгаль А.П.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнень просив: 1.стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики №5 від 16.06.2014року в розмірі 704 671,96грн., які складаються: 350 443,81грн. - суми позики, 326 930,16грн. - відсотки за користування позикою, 27 297,99грн. - 3% річних; 2.стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики №6 від 02.07.2014року в розмірі 311 325,69грн., які складаються: 158 264,94грн. - суми позики, 141 353,66грн. - відсотки за користування позикою, 11 707,08грн. - 3% річних; 3. стягнути з відповідача на його користь витрати на послуги адвоката в розмірі 7 000,00грн.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 16.06.2014року та 02.07.2014року між ним та ОСОБА_2 було укладено два договори позики, відповідно №5 та №6, за якими вона отримала позику в сумі 15 000,00дол. США і 7 000,00дол. США, а усього 22 000,00дол. США, зі сплатою щомісячно 5% (відсотків), строком на 6 місяців. ОСОБА_2 борг йому не повернула і по теперішній час взяті на себе зобов'язання не виконала, що змусило його звернутися з цими вимогами за примусовим стягненням.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсними з моменту їх укладання - договори позики №5 від 16.06.2014року та №6 від 02.07.2014року з двох підстав: 1.зміст спірних договорів суперечить положенням цивільного кодексу України щодо вираження грошового зобов'язання не в національній валюті України - гривні; 2. ці правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. При цьому зазначає, що ніяких коштів від позивача за вказаними договорами вона не отримувала, т.я. з цього приводу відсутні письмові розписки.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечувала проти позову, пояснив, що ОСОБА_2 16.06.2014року та 02.07.2014року дійсно укладала з ОСОБА_1 договори позики, але грошових коштів за цими договорами не отримувала.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 залишені без задоволення.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.07.2015року на майно ОСОБА_2 - на автомобіль Skoda Octavia, 2005р.в., білого кольору, державний НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, після набрання цим рішенням законної сили.

Судовий збір, сплачені позивачем за подання первісного позову в розмірі 3 654,00грн. та відповідачем за подання зустрічного позову в розмірі 243,60грн. зараховано в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, задовольнити його первісний позов в повному обсязі, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на його незаконність та необґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні первісного позову, тому відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано письмової розписки або якісь інший документ, які б свідчили про факт передання відповідачу ОСОБА_2 визначеної у договорах грошової суми.

Проте, погодитися з таким висновком не можна, оскільки судом не враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує, встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що 16 червня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики №5 (далі - Договір №5), згідно якого відповідач позичила у позивача 15 500,00дол. США.

Згідно пункту 2.1 Договору №5 сума позики була передана відповідачу готівкою під час підписання Договору.

Відповідно до пункту 2.2 Договору №5 позичальник повинен був щомісяця виплачувати позикодавцю компенсацію інфляції (фактично, відсотки за користування позикою) в розмірі 5% від суми позики.

Пунктом 5.1 Договору №5 у разі затримки виплат, передбачених пунктом 2.2, більше ніж на 3 доби, розмір відсотків збільшується до 15%.

Термін повернення позики визначено - за сплином шість місяців з дня підписання Договору №5, тобто 16 грудня 2014 року (а.с.9)

2 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір позики №6 (надалі - Договір №6), відповідно до умов якого відповідач позичила у позивача грошові кошти в сумі 7 000,00дол. США.

Згідно пункту 2.1 Договору №6 вся сума позики передана позичальнику готівкою під час підписання Договору.

Відповідно до пункту 2.2 Договору №6 позичальник повинен був щомісяця виплачувати позикодавцю компенсацію інфляції (фактично, відсотки за користування позикою) в розмірі 5% від суми позики.

Пунктом 5.1 Договору №6 встановлено, що у разі затримки виплат, передбачених пунктом 2.2, більше ніж на 3 доби, розмір відсотків збільшується до 15%.

Термін повернення позики визначено - за сплином шість місяців з дня підписання Договору №6, тобто 02 січня 2014 року.

Взяті на себе зобов'язання за вищеназваними договорами позики відповідач не виконала. До теперішнього часу ОСОБА_2 грошові кошти позивачу не повернула і відсотки за користування ними не сплатила.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту чи інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення позики в строки, у розмірі та у валюті, визначеними сторонами у договорі позики.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України установлено, що за договором позики на позичальнику лежить зобов'язання повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій саме кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Предметом спірних договорів позики, є іноземна валюта.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленого законом.

Згідно ст.36 Закону «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється Національним банком.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюється Національним банком за погодженням із Кабінетом Міністрів. Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Укладаючи спірний договір позики в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов'язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, та враховувати підвищений валютний ризик за таким договором. Отже, вони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом із заборгованістю в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Враховуючи викладене, суд має право ухвалити рішення про стягнення суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом.

Даний висновок також знайшов своє відображення й у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Розрахунок суми заборгованості, який виник з 16.06.2014р. по 22.10.2015р., з урахуванням положень п.2.2. (5%), п.5.1. (15%), а також 3% (відсотків) річних, за договором №5 складає загальну суму - 31 167,38дол. США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 22.10.2015р. (1дол.=22,6009278грн.) становить - 704 671,96грн.; за договором №6 за період з 02.07.2014р. по 22.10.2015р., з урахуванням положень п.2.2. (5%), п.5.1. (15%), а також 3% (відсотків) річних, загальна сума заборгованості складає 13 252,02дол.США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 22.10.2015р. (1дол.=22,6009278грн.) становить - 311 325,69грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем ОСОБА_1 при подачі позовної заяви до суду сплачено судовий збір в розмірі 3 654,00грн. і при подачі апеляційної скарги 1 827,00грн. та 2 192,41грн. а усього 7 673,41грн., які підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу в сумі 7 000,00грн, що підтверджується квитанцією №4901 від 24.04.2015року про сплату позивачем ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_4 зазначеної суми (а.с.153).

Згідно п.п.3),4) ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.п.3),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2015 року змінити: в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики №5 від 16.06.2014року - 704 671,96грн. та за договором позики №6 від 02.07.2014року в сумі - 311 325,69грн., за надання правової допомоги в сумі 7 000,00грн., судовий збір в розмірі 7 673,41грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -