АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №753/7727/15ц
№ апеляційного провадження:22-796-2235/16
Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Державної служби інтелектуальної власності України, Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», 3 особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, вважаючи, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 21.04.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що наказом № 43-Н від 19.03.2015 року Державної служби інтелектуальної власності України його було призначено на посаду директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» на умовах, викладених у контракті з директором Державного підприємства «Український інститут промислової власності» від 03.02.2015 року; наказом Державної служби інтелектуальної власності України №51-Н від 06.04.2015 року Державне підприємство «Український інститут промислової власності» було перейменовано на Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності»; згідно наказу Державної служби інтелектуальної власності України №52-Н від 08.04.2015 року було припинено повноваження директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» (позивача) та звільнено його з посади директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» з 08.04.2015 року на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб).

Вважаючи, що звільнення його з роботи з посади директора мало місце з порушенням трудового законодавства, - Голова Державної служби інтелектуальної власності України фактично не мала повноважень на видання наказу про припинення повноважень директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності»; у зв'язку з перейменуванням Державного підприємства «Український інститут промислової власності» на Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» було затверджено Статут перейменованого підприємства, яким передбачено, що керівництво господарською діяльністю Підприємства здійснює Генеральний директор, але повноваження та функції генерального директора залишились попередніми як керівника Підприємства, тобто відбулось також перейменування посади керівника, а не припинення повноважень директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності»; станом на 08.04.2015 року він (позивач) перебував на лікарняному тощо.

З урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог, просив суд визнати звільнення його з роботи на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України незаконним; поновити ОСОБА_3 керівником Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на посаді генерального директора Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», стягнути з Державної служби інтелектуальної власності України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №520-Н від 15.12.2014 року Голови Державної служби інтелектуальної власності України ОСОБА_3 з 15.12.2014 року призначений на посаду виконуючого обов'язків директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» - до заміщення вакантної посади директора відповідно до вимог законодавства (а.с. 90 т.1).

03.02.2015 року Державною службою інтелектуальної власності України в особі Голови з ОСОБА_3 укладено контракт як з директором Державного підприємства «Український інститут промислової власності» з терміном дії з 19.03.2015 року до 31.12.2015 року.

Згідно наказу № 43-Н від 19.03.2015 року Голови Державної служби інтелектуальної власності України ОСОБА_3 було призначено на посаду директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» з 19.03.2015 року по 31.12.2015 року, на умовах Контракту від 03.02.2015 року (а.с. 91 т.1).

Наказом Державної служби інтелектуальної власності України № 51-Н від 06.04.2015 року Державне підприємство «Український інститут промислової власності» було перейменовано на Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» та затверджено Статут Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» у новій редакції (а.с. 117 т.1).

Відповідно до преамбули зазначеного Наказу, перейменування Підприємства було проведено з метою реалізації положень Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами - членами, а також належної розробки пропозицій з нормативно-правового та організаційного забезпечення проведення реформи захисту інтелектуальної власності, передбаченої Стратегією сталого розвитку «Україна - 2020», схваленої Указом Президента України від 12.01.2015 року №5/2015, та з метою підвищення ефективності функціонування державної системи правової охорони інтелектуальної власності з урахуванням пріоритетного для України напряму європейської інтеграції та необхідного його належного інституційного забезпечення (а.с. 117 т.1).

Відповідно до нової редакції Статуту перейменованого підприємства - Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» засноване на державній власності та належить до сфери управління Державної служби інтелектуальної власності України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 року №839-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державної служби інтелектуальної власності» (а.с. 118-131 т.1).

Згідно розділу «Управління Підприємством» нового Статуту, затвердженого наказом №51-Н від 06.04.2015 року, Державна служба інтелектуальної власності України відповідно до покладених на неї завдань (у тому числі) приймає рішення створення, реорганізацію і ліквідацію Підприємства; затверджує Статут Підприємства та здійснює контроль за його дотриманням; призначає на посаду та звільняє з посади Генерального директора Підприємства виключно за результатами конкурсного відбору, укладає і розриває з ним контракт, здійснює контроль за дотриманням його вимог тощо (а.с. 128 т.1).

Згідно наказу Державної служби інтелектуальної власності України №52-Н від 08.04.2015 року, виданого відповідно до Положення про Державну служба інтелектуальної власності України (а.с.96 т.1), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2014 року №658 (а.с. 133-138 т.1), було припинено повноваження директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» ОСОБА_3 08.04.2015 року та звільнено його з посади директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» з 08.04.2015 року на підставі припинення повноважень посадових осіб згідно п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України(а.с. 96, 98 т.1).

Цим же наказом на ОСОБА_4 - першого заступника директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» було покладено виконання обов'язків генерального директора Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» до заміщення вакантної посади генерального директора відповідно до вимог законодавства.

08.04.2015 року ОСОБА_3 в приміщенні Державної служби інтелектуальної власності України було оголошено зміст наказу про його звільнення з посади, від підписання про ознайомлення з яким він відмовився, також він отримав відповідний розрахунок із нарахованою вихідною допомогою у розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до положень ст. 44 КЗпП України, що також підтверджується відповідними довідками від 18.05.2015 року (а.с. 97 т.1, а.с. 101-102 т.1).

Згідно п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку - припинення повноважень посадових осіб.

Наказом від 03.08.2015 року №109-Н Державної служби інтелектуальної власності України на посаду Генерального директора Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» за результатами проведення конкурсного відбору призначений ОСОБА_5

Конкурс був оголошений наказом від 15.05.2015 року №72-Н - відповідно до протоколу №3 від 27.07.2015 року засідання Комісії з проведення конкурсного відбору керівників суб»єктів господарювання державного сектору економіки, що належать до сфери управління Державної служби інтелектуальної власності України; ОСОБА_3 участі у конкурсі не брав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено будь-яких порушень при прийнятті рішення (видання наказу) про звільнення позивача ОСОБА_3 з займаної посади. Оскільки вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, судом відмовлено і у задоволенні цієї частини позову.

Проте, з таким висновком суду повною мірою погодитись не можна.

Пунктом 5 частини 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року 1255-VII.

Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП).

Зокрема, стаття 41 КЗпП України доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII.

При цьому, в пункті 9 пояснювальної записки до вищевказаного законопроекту (№ 4586 від 27 березня 2014 року) вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об'єднань та всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців.

Поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в ч.2 ст. 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

При вирішенні даного спору, суд першої інстанції не звернув належної уваги на мету закону, відповідно до якої вносились зміни у КЗпП України, надав формальне тлумачення змісту п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України та дійшов помилкового висновку про надання власнику можливості звільняти посадових осіб на підставі їхнього волевиявлення без будь-яких формальних підстав та поширення вказаної підстави звільнення на всі види трудових відносин.

Враховуючи викладене, ухвалене по справі рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи, що ДП «Український інститут інтелектуальної власності» створений та функціонує у формі державного підприємства та не є господарським товариством, застосування відповідачем цієї норми для припинення дії трудового договору та звільнення позивача є неправомірним.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне визнати незаконним наказ Державної служби інтелектуальної власності України №52-Н від 08.04.2015 року про припинення повноваження директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» ОСОБА_3 08.04.2015 року та звільнення його з посади директора Державного підприємства «Український інститут промислової власності» з 08.04.2015 року на підставі припинення повноважень посадових осіб згідно п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України(а.с.96, 98 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2015 року Державною службою інтелектуальної власності України в особі Голови з ОСОБА_3 укладено контракт як з директором Державного підприємства «Український інститут промислової власності» з терміном дії з 19.03.2015 року до 31.12.2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контакту визначається законами України.

Підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 КЗпП України.

Разом з тим, відповідно до змісту ст. 23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився.

Якщо спір вирішується після закінчення цього строку, суд може захистити порушене право шляхом визнання звільнення незаконним.

Як вбачається із матеріалів справи строк дії, укладеного між сторонами контракту, закінчився 31 грудня 2015 року.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вимога позивача про поновлення його на попередній посаді задоволенню не підлягає у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

За таких обставин, ОСОБА_3 вважатиметься звільненим з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту з 31 грудня 2015 року. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата ((39036,54 грн. + 38075,52 грн.): 2 = 38556,03 грн.).

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), та складає 1836 грн. (38556,03: ((21+21):2) = 1836 грн.).

З дня звільнення по день припинення трудових відносин у зв'язку із закінченням строку дії контракту (31 грудня 2015 року) період вимушеного прогулу становить 183 робочих дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 335988 грн. (1836 грн. х 183 дні = 335988 грн.).

На виконання вимог ст. 44 КЗпП України при звільненні позивачу була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 231000 грн., відповідно до довідки (а.с. 101 т. 1). Отримання цих коштів підтверджено позивачем в ході розгляду справи.

Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню за рішенням суду, зменшується на суму фактично виплачених коштів (вихідної допомоги) та становить 104988 грн., без урахування обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1049 грн. 88 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати наказ Державної служби інтелектуальної власності України №52-Н від 08.04.2015 року незаконним.

Вважати ОСОБА_3 звільненим з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту з 31 грудня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 104988 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» в дохід держави судовий збір в розмірі 1049,88 грн.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді