У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТзОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів - задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «Євролізинг Україна».

Стягнуто з ТзОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти, в розмірі 83878,43 грн.

Стягнуто з ТзОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір, в розмірі 1325,99 грн.

____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1266/2016 Головуючий у 1 інстанції : Незнамова І.М.

Доповідач : Григоренко М.П.

Не погодившись із вказаним рішенням, вважаючи його незаконним, ТзОВ «Євролізинг Україна» подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року, так як цей договір було укладено із дотриманням положень чинного законодавства України.

Судом першої інстанції не було враховано, що норми Закону України «Про фінансовий лізинг є спеціальними, а норми Закону України «Про захист прав споживачів» носять загальний характер, тобто відносини в даній галузі потрібно визначати з урахуванням положень обох законів та специфікою такої діяльності.

Договір фінансового лізингу від 12.09.2015р. № 001037 містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого Договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

При зверненні до суду із позовом позивач не конкретизував того, в чому саме полягають несправедливі умови договору та яким чином вони не відповідають норми Закону України «Про фінансовий лізинг.

Умова п. 12.1. договору лізингу про часткове повернення авансового платежу та не повернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору за ініціативою Позивача, не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки така норма в повній мірі узгоджується з вимогами ст. ст. 651 - 653 Цивільного кодексу України щодо умов розірвання договору.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та у своєму рішенні виклав обставини, які позовними вимогами не вимагались.

Судом першої інстанції вказується, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. Однак така думка є помилковою та утворює юридичну колізію. Договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 "Лізинг" глави 58 "Найм (оренда)", параграфу 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного кодексу України та ЗУ "Про фінансовий лізинг", які не містять вимог про

обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу.

Відповідач не займається адмініструванням фінансових активів для придбання товарів у групах, а займається фінансовим лізингом відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями якого не передбачено ліцензування такого виду діяльності, а регулятором - Нацкомфінпослуг видається довідка, на підставі якої здійснюється така діяльність. Регулятором не впроваджено ліцензійних умов для фінансового лізингу, що говорить про те, що на даному етапі - фінансовий лізинг в Україні не ліцензується.

Із цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Повністю задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що в ході судового розгляду сторона позивача довела належним чином факт недотримання відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів» та норм ЦК України при укладенні із позивачем договору фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року, внаслідок чого цей договір підлягає визнанню недійсним, так як в діях ТзОВ «Євролізинг Україна» дійсно вбачається нечесна підприємницька діяльності і умови укладеного договору є несправедливими.

Крім того, ТзОВ «Євролізинг Україна» здійснювало свою господарську діяльність без попереднього отримання дозволу (ліцензії) на надання фінансових послуг, отримання якої в даному випадку є обовязковим, а тому договір фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року підлягає визнанню недійсним і з цих підстав.

Дані висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які вказані у запереченнях відповідача на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

За приписом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В даному випадку колегія суддів вважає допустимим визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року одночасно із тих підстав, що цей договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької діяльності та через несправедливість умов цього договору, оскільки ці підстави не є взаємовиключними, а навпаки мають одну і ту ж природу та є в певній мірі взаємоповязаними.

Аналізуючи зміст договору фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року слід дійти висновку, що умови цього договору викладені у такий спосіб, який не дозволяє відразу правильно зрозуміти та усвідомити всі правові наслідки, які випливають із цього договору, не тільки для пересічного громадянина, яким є позивач у даній справі, але і для фахівця в галузі права.

Штучне створення відповідачем умов, в яких особа не має можливості в повній мірі ознайомитись із усіма умовами договору та зловмисне використання природнього прагнення людини отримати бажаний результат у найкоротший термін, з врахуванням її недосвідченості в певних питаннях, на переконання колегії суддів, і є нечесною підприємницькою діяльністю.

Умови договору фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року, який був укладений між сторонами у даній справі, дійсно є несправедливими, оскільки зміст пункту 12.1 Договору свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою.

Положення статті 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору,

передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40% суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору.

В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг", ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Твердження відповідача про те, що за договором фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року він не надає фінансових послуг, у звязку із наданням яких є обовязковим отримання відповідної ліцензії, на увагу не заслуговують, оскільки згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов, затверджених 09 жовтня 2012 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов, про що прямо зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року по справі № 6 - 2629 цс 15, яка переглядалась Верховним Судом України в аналогічній цивільній справі.

По даній цивільній справі встановлено, що договір між позивачем та відповідачем були укладені вже після того, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

З приводу нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу № 001037 від 12.09.2015 року, то суд першої інстанції будь-яких мотивів з даного приводу у своєму рішенні не наводив, оскільки позовні вимоги з даного приводу взагалі не заявлялись, але, незважаючи на це, оскільки відповідач сам згадує про це у своїй апеляційній скарзі, колегія вважає за необхідне зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766 цс15) зазначено, що відповідно до частини другої статті 806

ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

ОСОБА_3