Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8117/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація 110 Голосіївського району» про визнання права на проживання та користування квартирою.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

25 грудня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Правову підставу зазначив ст.ст. 107 та 116 ЖК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є наймачем і власником особового рахунку № НОМЕР_1 щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,45 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м, яка є неприватизованою.

Позивач зареєстрований за адресою спірної квартири з 11 березня 1982 року,а відповідач з дня свого народження з ІНФОРМАЦІЯ_1 і до цього часу. Але фактично відповідач на спірній жилій площі не проживала, а жила з 1989 року за адресою своєї матері ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_2, яка на праві власності належала ОСОБА_5

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, доньку позивача ОСОБА_5 та її синів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням у спірній квартирі на підставі ст. 107 ЖК України. Оскільки вказане рішення суду ухвалене щодо спірної квартири у цивільній справі за участі ОСОБА_3, як позивача, та ОСОБА_4, як третьої особи, то, на думку позивача, на підставі ст. 61 ЦПК України дане судове рішення має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

На думку позивача, ОСОБА_4 втратила право користування спірною квартирою з тих же підстав, що і її брати ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки разом із матір'ю ОСОБА_5 від свого народження постійно проживала в іншій квартирі, проте у серпні - вересні 2014 р. самовільно вселилася до спірної квартири.

Через систематичні конфлікти позивач був змушений у лютому 2015 року звернутися до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою за фактом насильства по відношенню до нього з боку ОСОБА_4 Відповідач не бажає своєчасно і в повному обсязі сплачувати за спожиті нею житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим виникають борги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району" про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району, про визнання права на проживання та користування квартирою відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення позивач ОСОБА_3 за основним позовом подав на нього апеляційну скаргу в цій частині, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. При цьому просив апеляційний суд звернути увагу на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13.08.2015 та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 12.11.2015 та встановлені судовими рішеннями обставини (ст.61 ЦПК України), із яких вбачається, що відповідач втратила право користування спірним житлом. Окрім цього зазначав, що ці обставини також підтверджуються показами свідків. На його думку, відповідач втратила право користування спірним житлом на підставі ст. 107 ЖК України, а тому підлягає виселенню за ст. 116 ЖК України, як особа,яка самоуправно зайняла спірне житлове приміщення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_3 та 3-ї особи Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району» в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач ОСОБА_3 для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація 110 Голосіївського району» про визнання права на проживання та користування квартирою сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та її виселенні суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що відповідач добровільно вибула зі спірної жилої площі на інше постійне місце проживання і на підтвердження своїх позовних вимог не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.57-59 ЦПК України, як і не надав доказів щодо правових підстав виселення.

Такі висновки суду є правильними і колегія суддів з ними погоджується дивлячись на таке.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

За змістом роз'яснень, що викладені в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" - відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Як вбачається із позову ОСОБА_3, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 між собою є родичами (дід, онука). Між сторонами виник спір щодо користування квартирою АДРЕСА_1.

Спірна квартира була отримана на підставі обмінного ордеру № 19, виданого 25.02.1982 виконкомом Московської районної ради народних депутатів ОСОБА_3 на сім'ю з чотирьох осіб: він, його дружина ОСОБА_9, донька ОСОБА_10 та донька ОСОБА_11 - матір відповідача ОСОБА_4(а.с. 19).

Квартира є двокімнатною, загальною площею 50,45 кв.м, житловою площею 28,5 кв.м.

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 (позивач), який є власником особового рахунку, та ОСОБА_4 (відповідач з дня народження), що підтверджується довідкою форми № 3 від 26 січня 2016 року (а.с. 101).

В судовому засіданні відповідач пояснила, що попри реєстрації місця проживання у спірній квартирі з народження, зокрема з ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьки без її згоди та з незалежних він неї причин визначили інше місце її проживання за іншою адресою, у зв'язку з чим ОСОБА_4 була тимчасово відсутньою у спірній квартирі., проте у серпні - вересні 2014 року за згодою ОСОБА_3 вселилася у вказане житлове приміщення разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_12, 2010року народження, оскільки не має іншого житла (період шлюбу з 20 лютого 2010 року по 26 вересня 2013 року) і там проживає. Ці обставини також підтверджені, як поясненнями позивача, так і нижчезазначеним рішенням суду.

Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, доньку позивача ОСОБА_5 та її синів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, (а.с. 7). Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд встановив і виходив з того, що ОСОБА_5 разом зі своїми дітьми - сином ОСОБА_7, та донькою ОСОБА_4 в 1989 р. вибула зі спірної квартири на постійне проживання в квартиру АДРЕСА_2, де на той час проживали її дідусь та бабуся - батьки позивача, а в 2003 році у неї народився син ОСОБА_6, який також постійно проживав у даній квартирі. При цьому, судом враховано, що за заповітом дідуся ОСОБА_13 після його смерті ОСОБА_5 отримала у спадщину Ѕ частину квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого їй 29.03.2012 другою Київською державною нотаріальною конторою. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком, ОСОБА_5 та її бабуся ОСОБА_14 продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_2 та відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.10.2014 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., ОСОБА_5 придбала земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_3, на якій розташований садовий будинок № 1-а і який належить на праві власності ОСОБА_5, в якому вона з жовтня 2014 року постійно проживає зі своїм сином ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_14 (а.с. 15).

Положенням ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_3 пред'являючи в грудні 2014 року позов до ОСОБА_5, що діяла в своїх інтересах та і інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7,треті особи:ОСОБА_4,Комунальне підприємство «Житлово-комунальна організація 110 Голосіївського району», орган опіки і піклування Голосіївської районної у м. Києві адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України, зазначав, що з кінця серпня 2014 року його онука ОСОБА_4 (третя особа у справі) вселилася у спірну квартиру і відтоді проживає в ній. Питання про визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням ОСОБА_3 не ставив. Окрім того, судовими рішеннями не було встановлено, що ОСОБА_4 вибула із спірної жилої площі на постійне місце проживання на іншу жилу площу і за нею визнавалося таке право іншими особами. Відсутні також дані, що ОСОБА_4 вселилася на спірну жилу площа поза волею позивача.Таким чином, судом не встановлено, що відповідач має інше постійне жиле приміщення, окрім спірного.

Не знайшли підтвердження в судовому засіданні і доводи позивача, що відповідач ухиляється від сплати житлово-комунальних послуг, оскільки останньою надані квитанції по оплаті, як поточних платежів, так і заборгованості , які не були спростовані стороною відповідача. Окрім того, після вселення у спірну жилу площу, відповідач зі своєю матір'ю зробила у квартирі ремонт, користується нею та її утримує. До того ж, в апеляційному суді відповідач повідомила, і це не було спростовано представником позивача, що позивач з жовтня 2014 року не проживає на спірній жилій площі, не несе витрати по оплаті спірної квартири, а проживає у м. Фастові у жінки.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання іншого жилого приміщення. Самоправно зайнявшими жиле приміщення вважаються особи, які вселилися в це приміщення без будь-яких підстав чи всупереч забороні.

Як було встановлено в суді першої інстанції відповідач вселилася на спірну жилу площу у серпні 2014 року за згодою позивача, а відтак правові підстави до виселення на підставі ст.116 ч.3 ЖК України, відсутні, про що і було ухвалено рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не довів в судовому засіданні обставин щодо порушення його прав, щоб давало підстави у відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України ставити питання про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення в порядку ст. 116 ЖК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог за основним позовом відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: