Справа №482/1977/15-ц 26.01.2016 26.01.2016
Провадження №22-ц/784/293/16
Справа № 482/1977/15-ц
Провадження № 22-ц/784/293/16 Головуючий першої інстанції: Ітрін М.В.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Буренкової К.О.,

Кушнірової Т.Б.

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.

за участі: позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3,

ОСОБА_4

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що за нотаріально посвідченими договорами позики, укладеними: 08 грудня 2011 р. між нею та ОСОБА_5, 31 серпня 2012 р. між нею та ОСОБА_4, 18 квітня 2013 р. між нею та ОСОБА_6 вона передала відповідно: ОСОБА_5 - 27 000 грн. за умови повернення до 01 січня 2012 р., ОСОБА_4 - 25 000 грн. за умови повернення 01 січня 2013 р., ОСОБА_6 - 80 000 грн. за умови повернення 01 січня 2014 р.

Посилаючись на те, що взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконали, позивач просила стягнути з них виходячи також з вимог ст. 625 ЦК України суму боргу з врахуванням 3% річних та втрат від інфляції, а також пеню: що становить з ОСОБА_5 - 73 579 грн. 03 коп., із ОСОБА_4 - 64 624 грн. 63 коп., із ОСОБА_6 - 192 472 грн. 21 коп.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 р. виділено в окреме провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 56 938 грн. 64 коп., з яких: 25 000 грн. - сума позики, 18 352 грн. 01 коп. інфляційних втрат, 2 089 грн. 73 коп. - 3% річних та 11 496 грн. 90 коп. пені та 569 грн. 39 коп. судового збору.

В позові до ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи і просить рішення суду в частині відмови у позові скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, заявленого до ОСОБА_5

ОСОБА_4 також подано апеляційну скаргу, в якій вона, посилаючись на помилковість розрахунків заборгованості за договором позики, просить рішення суду в частині стягненні з неї інфляційних втрат змінити, стягнувши 15 775 грн., а в частині стягнення пені скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити через неправильне застування судом норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково із таких підстав.

В силу положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 08 грудня 2011 р. між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за яким позивач передала у позику ОСОБА_5 27 000 грн. за умови їх повернення 01 січня 2012 р.

31 серпня 2012 р. між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за яким позивач передала у позику ОСОБА_4 25 000 грн. за умови їх повернення 01 січня 2013 р.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Позичальники ОСОБА_5 та ОСОБА_4 свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення позичених сум у визначені договорами строки не виконали.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із встановлених обставин щодо невиконання відповідачами умов договорів позики та наведених положень закону, суд обґрунтовано дійшов висновку про доведеність факту порушення відповідачами прав позивача та правильно вважав, що ОСОБА_3 має право на стягнення з відповідачів сум позики з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього, ч. 1 ст. 259 зазначеного Кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ч. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно умов договору позики від 08 грудня 2011 р. визначено строк виконання позичальником зобов'язання: позичені кошти ОСОБА_5 зобов'язаний був повернути 01 січня 2012 р., тобто про порушення свого права на повернення коштів позивачу стало відомо 01 січня 2012 р., а за його захистом ОСОБА_3 мала право звернутися до суду до 01 січня 2015 р., тоді як позов нею подано лише 30 жовтня 2015 р., тобто з пропуском строку позовної давності.

В судовому засіданні, яке відбулося 03 грудня 2015 р. ОСОБА_5 просив застосувати ст. 257 ЦК України та відмовити у задоволенні позову через пропуск позивачем позовної давності, тому суд обґрунтовано незважаючи на доведеність позовних вимог відмовив у позові у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду, а доводи ОСОБА_3 в апеляційній сказі про те, що ОСОБА_5 не заявляв про наслідки застосування позовної давності не відповідають дійсності, оскільки така усна заява відповідача зафіксована у технічному запису судового засідання.

Також колегія суддів вважає за неможливе прийняти до уваги договір від 01 січня 2012 р., укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про збільшення позовної давності до 5 років.

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони зобов'язані подати свої доказі суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 131 ЦПК України).

Договір, на який є посилання в апеляційній скарзі позивача, до позовної заяви ОСОБА_3 не додавався, під час розгляду справи в суді першої інстанції предметом дослідження не був і позивач не вказувала на його існування та його зміст, а тому суд не міг взяти його до уваги при ухваленні рішення по справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

За такого колегія суддів вважає, що поданий до суду апеляційної інстанції позивачем договір про збільшення позовної давності не може бути залучений до справи як доказ, оскільки він не був предметом розгляду в суді першої інстанції без поважних на то причин, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмови у стягненні боргу за договором позики із ОСОБА_5

Що стосується посилань в апеляційній скарзі позивача на те, що в рішенні суду відсутня інформація про роз'єднання позовних вимог, то таке не є підставою для скасування рішення в частині відмовлених позовних вимог, а виділення в окреме провадження позовних вимог, заявлених ОСОБА_6 проведено судом за клопотанням позивача.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції та у відгуку на апеляційну скаргу ОСОБА_4 позивач просила про зміну рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 інфляційних втрат та пені, однак такі вимоги відсутні в її апеляційній скарзі і є по суті її доповненням, яке в силу ч. 1 ст. 300 ЦПК України можливо лише протягом строку на апеляційне оскарження.

Оскільки такі доповнення апеляційної скарги надійшли після спливу строку на апеляційне оскарження, вони не підлягають розгляду.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 549 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 просила про стягнення із ОСОБА_4 пені за весь період прострочення виконання зобов'язання, виходячи із облікової ставки Національного банку України, з чим погодився суд.

Однак, в укладеному сторонами 31 серпня 2012 р. договору позики відсутні умови щодо забезпечення виконання зобов'язання шляхом нарахування та сплати пені, зокрема й виходячи з облікової ставки Національного банку України. Не визначені такі умови і законом.

За такого суд помилково стягнув із ОСОБА_4 пеню, тому такі вимоги не ґрунтуються на положеннях закону та договору.

Щодо посилань ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на невірність розрахунку інфляційних втрат, то вони є помилковими, оскільки згідно даних стосовно рівня інфляції в України з 01 січня 2013 р. по 01 жовтня 2015 р. цей рівень становить 177,369% (розраховується шляхом множення індексів інфляції всі місяці, що увійшли у розрахунковий період), тому розмір інфляційних втрат дорівнює 19 349 грн. (25 000 грн. х 177,396% : 100% - 25 000 грн.), але суд стягнув 18 352 грн. 01 коп. відповідно до заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, що не порушує права ОСОБА_4

Враховуючи викладене, рішення суду в силу п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в частині стягнення пені із ОСОБА_4 необхідно скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові, в решті підстави для скасування або зміни рішення суду відсутні.

У зв'язку зі зменшенням стягнутої на користь позивача загальної суми з 56 938 грн. 64 коп. до 45 441 грн. 74 коп. відповідно в силу положень ст. 88 ЦПК України необхідно змінити й рішення суду в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_7 на користь позивача 454 грн. 42 коп. судового збору, сплаченого при зверненні з позовом.

Також у зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_7 на її користь з ОСОБА_3 слід стягнути відповідно й частину судового збору, сплаченого при зверненні з апеляційною скаргою, пропорційну до задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 140 грн. 75 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2015 року в частини стягнення пені із ОСОБА_4 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені відмовити.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 454 грн. ( чотириста п'ятдесят чотири) 42 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 140 (сто сорок) грн. 75 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: