У Х В А Л А

13 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про припинення права власності та визнання права власності на Ѕ частину квартири,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_1, укладений 28 серпня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1315, в решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про оплату судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року відмовлено.

У березні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах - частин 2, 3 статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 3, частини 1 статті 203, частин 1, 3 статті 215, частин 2, 4 статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини 3 статті 61 ЦПК України; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частин другої, третьої статті 65 СК України, пункту 6 статті 3, частини першої статті 203, частин першої, третьої статті 215, частин 2, 4 статті 369 ЦК України, частини третьої статті 61 ЦПК України.

На підтвердження наявності зазначених підстав заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року й постанови Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року та 27 січня 2016 року, в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.; є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірна квартира на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2013 року належала сторонам по Ѕ частині, а письмової згоди на її відчуження відповідно до частини третьої статті 65 СК України від одного з подружжя не було отримано, тому на підставі статей 215, 369 ЦК України договір купівлі-продажу від 28 серпня 2013 року визнано недійсним.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про припинення права власності ОСОБА_7 на Ѕ частину спірної квартири та визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири, суд виходив з того, що спірна квартира на час розгляду справи вже зареєстрована за ОСОБА_4, тому його вимоги є безпідставними.

Разом з тим у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року в справі про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння суд касаційної інстанції, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову, виходив з того, що спірний автомобіль, придбаний подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а відчуження автомобіля відповідачем своєму батькові без згоди позивачки свідчить про недобросовісність їх дій, що не відповідає вимогам статті 60, частинам першій-третій статті 65 СК України та є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Отже, порівняння змісту цієї ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та судового рішення, про перегляд якого подано заяву не свідчить про ухвалення судом касаційної інстанції різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховний Суд України дійшов таких висновків:

- у справі про визнання договору іпотеки недійсним Верховний Суд України, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій та постановивши нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що на час укладення договору іпотеки 25 липня 2005 року банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і що остання не надала ОСОБА_9 згоди на укладення цього договору. Факт проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання їхньою спільною сумісною власністю спірної квартири встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва лише 6 березня 2014 року (постанова від 7 жовтня 2015 року);

- у справі про визнання договору іпотеки недійсним, визнання права спільної сумісної власності Верховний Суд України скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у частині визнання договору іпотеки недійсним та прийнявши постанову про відмову в задоволенні позову в цій частині, керувався тим, що на момент укладення договору іпотеки (8 листопада 2006 року) ОСОБА_7 не перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, після розірвання шлюбу (18 лютого 2000 року) ОСОБА_6 не порушувала питання про поділ майна подружжя, що у спільній сумісній власності, а тому банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і що останній не надав ОСОБА_7 згоди на укладення цього договору (постанова від 27 січня 2016 року).

Отже, висновок суду касаційної інстанції у справі, про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновку, зробленому Верховним Судом України у постановах від 7 жовтня 2015 року та від 27 січня 2016 року, на які посилається заявник.

За таких обставин заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, вважати обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про припинення права власності та визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема