У Х В А Л А

11 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 9 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

13 липня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права, а саме статей 16, 203, 238, 391, 654 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року та постанову Верховного Суду України від 14 березня 2012 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

В ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишаючи без змін рішення судів попередніх судових інстанцій про відмову у позові заявленому з підстави, передбаченої частиною третьою статті 238 ЦК України, погодився з їхніми висновками про те, що позивачка не довела того, що ОСОБА_6, якому вона видала довіреність на розпорядження своїм майном, у порушення статті 238 ЦК України вчинив від її імені правочин у своїх інтересах.

Натомість надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2016 року не може бути прикладом неоднакового застосування судами норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення та направив на новий розгляд до суду першої інстанції з передбаченої частиною другою статті 338 ЦПК України підстави з порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи.

У постанові від 14 березня 2012 року Верховний Суд України погодився з висновками судів апеляційної та касаційної інстанції про часткове задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки відповідач, укладаючи спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки у порушення частини третьої статті 238 ЦК України вчинив правочин від імені особи, яку представляє у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї.

Отже, надана заявником постанова Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, викладеному у цій постанові висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, оскільки в справах наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житла за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук