Справа № 304/833/16-ц
Провадження № 2/304/308/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2016 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Амаровича В. П.,

при секретарях - Ковач М.Ф., Гавій Л.В.,

з участю позивачів - ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представників третьої особи - Борис О.В.,

Сікори Р.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Перечинська міська рада про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом скасування реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, у якому просять усунути перешкоди в здійсненні ними права користування та розпорядження майном шляхом скасування реєстрації місця проживання та позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_1 та зняти вказаних громадян з реєстраційного обліку у Перечинській міській раді з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги мотивують тим, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі значиться зареєстрованим та проживає відповідач ОСОБА_4, при цьому, що згідно рішення Перечинського районного суду від 28 грудня 2015 року шлюб між ним та позивачкою ОСОБА_2 було розірвано. На неодноразові прохання та зауваження щодо переїзду на постійне проживання до батьків та зняття з реєстраційного обліку останній жодним чином не реагує. Крім цього, він часто зловживає спиртними напоями, після чого вдома затіває скандали та сварки, а також намагається вчиняти насильство над присутніми в квартирі. Крім цього, у їх квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_7, який там не проживає більше трьох років. Оскільки вважають, що відповідачі втратили право користування вказаною квартирою, будь-якої домовленості про збереження за ОСОБА_7 житлової площі за період його не проживання не було, а також враховуючи, що реєстрація відповідачів створює їм перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні їх власністю, тому просять позов задовольнити.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовні заяві.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та просив у задоволенні такого відмовити, оскільки він особисто вклав у ремонт квартири близько п'яти тисяч доларів та оплатив комунальні послуги за грудень 2015 року, січень 2016 року та частково лютий 2016 року, а відтак має право на проживання у такій.

У судове засіданні відповідач ОСОБА_7 повторно не з'явився, хоча про час і місце такого повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив.

Представник Перечинської міської ради Сікора Р.З. просив у задоволенні позову відмовити, оскільки такий спосіб захисту прав як скасування реєстрації місця проживання не передбачений чинним законодавством України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 вересня 2002 року районним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради, належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 (а. с. 12).

Також встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7, що стверджується відповідно повідомленнями Перечинської міської ради за №581/01-13 та №582/01-13 від 11 липня 2016 року та записами у будинковій книзі для прописки громадян (а. с. 5 - 11, 30, 31).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно ст. 11 цього Закону реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У зв'язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як роз'яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, власником нерухомого майна має бути заявлено позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання разом з вимогою: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Разом з цим, позивачами пред'явлено вимогу про скасування реєстрації місця проживання, при цьому такий спосіб захисту права власності не передбачений чинним законодавством.

Крім цього, позивачі, як на правову підставу свого позову, посилаються на ст. 72 ЖК Української РСР, згідно якої визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснено у абз. 5 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

При цьому ст. 71 ЖК України врегульовані відносини припинення користування житлом, що перебуває у власності державного і громадського житлового фонду.

Натомість слід керуватись ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно якої врегульовані відносини між власником житла та членами сім'ї власника житла, які втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності цього члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Отже враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 41 Конституції України, п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 11, 15, 60, 61, 88, 212, 214-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Перечинська міська рада про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом скасування реєстрації місця проживання - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: Амарович В. П.