УХВАЛА

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про визнання угоди недійсною за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2006 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона 10 грудня 1999 року за договором дарування передала безоплатно у власність ОСОБА_10 право на земельну частку/пай розміром 5,54 кад. га в землях сільськогосподарського призначення КСП «Комуніст» на території Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Зазначала, що вказаний правочин вона вчинила під впливом помилки, оскільки відповідачка протягом 1999 року пропонувала їй передати в управління право на вказану земельну частку і при цьому обіцяла доглядати та забезпечувати її матеріально, а також сплачувати орендну плату за використання ділянки в натуральному або грошовому виразі.

Позивачка вказувала на те, що вона погодилась на вказані умови, розуміючи, що передає право користування, доручення та представництва її прав як землевласника перед третьою особою - орендарем з врахуванням її віку та неможливості здійснювати самостійно свої права. При нотаріальному посвідченні вказаної угоди їй ніхто не роз'яснив її прав і обов'язків. За останні три роки відповідачка не надавала їй допомогу, не передавала орендну плату ні в натуральному, ні в грошовому виразі. Після того, як вона повідомила відповідача про те, що вона бажає припинити представництво і вести справи з орендарем сама, їй стало відомо, що нею було підписано договір дарування і більше вона не є власником земельної ділянки.

З урахуванням зазначеного, посилаючись на ст. ст. 203, 215, 216, 229, 717 ЦК України позивач просила визнати недійсним договір дарування, укладений 10 грудня 1999 року між нею та ОСОБА_10

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки/паю, розміром 5,54 кад. га, в землях сільськогосподарського призначення КСП «Комуніст» на території Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 10 грудня 1999 року.

Визнано недійсними державний акт на право приватної власності на землю, виписаний на ім'я ОСОБА_10.5 квітня 2002 року, та сертифікат, виписаний на ім'я ОСОБА_3 4 червня 1997 року

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка під впливом помилки підписала договір дарування, вважаючи, що вона підписує договір, що зобов'язує відповідачку надавати їй допомогу в отриманні орендної плати і не розуміла, що земельна ділянка вибула з її володіння як власника. Також судом враховано ту обставину, що відповідачка погодилась повернути позивачці державний акт на землю та розірвати договір дарування.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції зазначено, що позивачка, будучи людиною похилого віку (80 років на час укладання угоди), підписала договір дарування під впливом помилки, вважаючи, що вона, підписавши договір, зобов'язує відповідачку надавати їй допомогу в отриманні орендної плати і не розуміла, що земельна ділянка вибула з її, як власника, володіння.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 10 грудня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 був укладений договір дарування земельної ділянки (пай).

Згідно з умовами договору дарування ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_10 прийняла в дар належне ОСОБА_3 право на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Комуніст», що знаходиться у с. Брагинівка, Петропавлівського району Дніпропетровської області, розміром 5, 54 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості. Цільове призначення земельної частки /паю/, посвідченого сертифікатом - сільськогосподарське.

Право на земельну частку /пай/ належить дарувальнику, як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Комуніст» на підставі сертифікату на право на земельну частку /пай/ серія НОМЕР_1, виданого Петропавлівською районною державною адміністрацією 4 червня 1997 року на підставі рішення від 26 травня 1997 року № 156/1-р та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку /пай/.

Встановлено, що спірний договір сторонами було укладено у 1999 році.

Згідно з пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув та помилково керувався нормами ЦК України 2003 року, який набрав чинності 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Стаття 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Пунктом 6 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (2003 року) передбачено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Апеляційний суд вимог ст. ст. 71, 75 ЦК Української РСР не врахував та не з'ясував, коли позивач дізналась про порушення її права, не перевірив дотримання позивачем строку позовної давності та не вирішив питання про наслідки його застосування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик