Номер провадження: 22-ц/785/2691/16
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заданої в результаті пожежі,

встановила:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_3 з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. заданої в результаті пожежі.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 15.03.2009р. приблизно о 05 год. 00 хв. у м. Одесі на автостоянці ТИР по АДРЕСА_1, власником якої є ФОП ОСОБА_4, сталася пожежа трьох вантажних автомобілів. В результаті пожежі було пошкоджено автомобіль НОМЕР_1, що належить позивачу на праві власності. Дана пожежа сталася внаслідок замикання електропроводки в автомобілі НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2, що підтверджується актом про пожежу від 15.03.2009р., протоколом огляду місця пригоди від 15.03.2009р. Позивач зазначив, що відповідно до висновку експерта вартість матеріальної шкоди, завданої йому складає 624 482 грн. 32 коп., але у зв'язку з тим, що ринкова вартість його автомобіля є значно меншою, то вартість матеріальної шкоди складає 274 463 грн. 61 коп. Позивач вважає, що оскільки майнова шкода завдана йому джерелом підвищеної небезпеки, а саме в результаті замикання електропроводки в автомобілі НОМЕР_2, власником якого є громадянин ОСОБА_5, то він повинен відповідати за спричинену йому шкоду, оскільки останній є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким було спричинено йому шкоду. Також позивач вважає, що власник автостоянки ТИР ФОП ОСОБА_4 також має нести відповідальність за зберігання автомобіля позивача.

Посилаюсь на викладене, позивач просив стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 274 463 грн. 61 коп. в рахунок нанесеної матеріальної шкоди; стягнути з відповідачів також 10 000 грн. в рахунок нанесеної моральної шкоди та судові витрати по справі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та слухати справу у його відсутності, про що надав письмову заяву.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Відповідач ОСОБА_5 надіслав свої заперечення на позовні вимоги, просив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди відмовити та слухати справу у його відсутності.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 274 463 (двісті сімдесят чотири тисячі чотириста шістдесят три) грн. 61 коп. в рахунок нанесеної матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2 000 (дві тисячі) грн. в рахунок нанесеної моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 2850 (дві тисячі вісімсот п'ятдесят )грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимогах відмовити в повному обсязі, посилаюсь при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

15.03.2009р. приблизно о 05 год. 00 хв. на автостоянці TIR по АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_4, сталася пожежа трьох вантажних автомобілів. Дана пожежа сталася внаслідок замикання електропроводки в автомобілі НОМЕР_3, що належить на праві власності ОСОБА_5

Внаслідок пожежі було пошкоджено автомобіль НОМЕР_5, який належить позивачу на праві власності. Зазначені обставини підтверджуються актом про пожежу від 15.03.2009р., протоколом огляду місця пригоди від 15.03.2009р., рапортом працівника Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, письмовим поясненням охоронця автомобілів на стоянці TIR ОСОБА_6 від 16.03.2009р.

Відповідно до висновку № Вє - 114 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди завданої власнику транспортного засобу від 06.04.2009р. вартість матеріальної шкоди завданої позивачу складає 274463,61грн.

Згідно підпункту а пункту 2.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001р. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу.

Згідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкоди, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Доказів технічно справного стану автомобіля НОМЕР_3 відповідачем ОСОБА_5 не надано.

Таким чином, судом першої інстанції правильно було встановлено, що оскільки майнова шкода завдана позивачу джерелом підвищеної небезпеки, а саме в результаті замикання електропроводки в автомобілі НОМЕР_4, що належить на праві власності ОСОБА_5, то він повинен відповідати за спричинену шкоду, оскільки останній є володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким було спричинено шкоду позивачу.

Відповідно до ст.ст. 936, 937 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийнятим річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений в письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією, або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до п.12 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил зберігання транспортних засобів на автостоянках» передбачено, що підчас оформлення приймання на зберігання черговий приймальник вносить необхідні дані про володільця транспортного засобу і транспортний засіб до відповідного журналу обліку транспортних засобів і розписується в ньому.

Пунктом 27 зазначеної Постанови передбачено, що автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст. 951 ЦК України передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовується зберігачем: у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодовець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Відповідно до вимог ст.ст.59,60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо правовідносин зберігання автотранспорту, які виникли між ним та власником автостоянки ФОП ОСОБА_4, а також доказів про те, що власник автостоянки ФОП ОСОБА_4 несе відповідальність щодо зберігання автомобіля позивача, у тому числі і за його пошкодження у зв'язку з неналежними умовами його зберігання, не надано.

Посилання представника позивача на той факт, що доказом укладення договору зберігання автомобіля позивача є пояснення охоронця автостоянки про те, що працівники відповідача прийняли автомобіль позивача на зберігання та внесли відповідні дані в журнал реєстрації а тому договір зберігання є укладеним, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку це є неналежним доказом. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження своїх пояснень стосовно реєстрації його автомобіля у відповідному журналі, який повинен був вестися на автостоянці.

Таким чином позивачем не доведено правовідносин зберігання та відповідальності, які існували між ним та ФОП ОСОБА_4, а тому суд зробив обгрунтований висновок про те, що підстав для стягнення з останнього матеріальної та моральної шкоди у зв'язку із знищенням автомобіля позивача не вбачається.

На підставі ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначив у своєму позові позивач, моральна шкода виразилася у тому, що його автомобіль був для нього єдиним засобом існування, який приносив прибуток позивачу та його сім'ї. Крім того, позивач отримав глибоку психологічну моральну травму в результаті того, що його автомобіль знищено, його подальше використання є неможливим, що суттєво вплинуло на ведення громадського життя позивача. Позивач оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Між неправомірними діями відповідача ОСОБА_5, які виразилися в неналежному забезпеченні технічно справного стану автомобіля НОМЕР_3 та наслідками, що наступили - заподіяною шкодою позивачу існує прямий причинний зв'язок, вина відповідача ОСОБА_5 встановлена та підтверджується актом про пожежу від 15.03.2009р., протоколом огляду місця пригоди від 15.03.2009р., рапортом працівника Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, письмовим поясненням охоронця автомобілів на стоянці TIR ОСОБА_6 від 16.03.2009р.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки вина відповідача знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду вимоги про відшкодування моральної шкоди позивача дійсно підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд врахував конкретні обставини справи, а також ст. 23 ЦК України, зокрема, те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, а також те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування, тому суд обґрунтовано вважав, що завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню на користь позивача в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

До судових витрат згідно зі ст.79 ЦПК України відноситься судовий збір, що сплачений позивачем в розмірі 2850,00 грн. відповідно до квитанції.

За таких підстав суд правильно стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 274 463 грн. 61 коп. та моральну шкоду в сумі 2000грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд обгрунтовано відмовив за недоведеністю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають тільки частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи і докази не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков