Провадження №22-ц/784/2261/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/5550/16-ц Головуючий І інстанції Подзігун Г.В.
Провадження № 22-ц/784/2261/16 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Прокопчук Л.М.,

при секретарі Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.04.2016 року, яке набрало чинності 06.05.2014р., стягнуто з ОСОБА_1 на його користь 69060,00 грн. Відповідач ОСОБА_1 добровільно рішення суду не виконав, чим порушив його права. 29.07.2014 р. ним був отриманий виконавчий лист та поданий на примусове виконання до державної виконавчої служби. Боржник в період примусового виконання рішення суду добровільно його не виконав. Державний виконавець на виконання рішення суду в порядку примусового продажу майна ОСОБА_1 через систему електронних торгів 07.05.2016 р. реалізував майно боржника, кошти від продажу якого поступили на рахунок Центрального ВДВС ММУЮ, на виконанні якого знаходиться виконавче провадження. Таким чином, рішення суду від 25.04.2014 року по стягненню з ОСОБА_1 69060 грн. було виконано в примусовому порядку лише 07.05.2016 року. Весь період примусового виконання рішення суду відповідач знав, що він безпідставно утримує у себе грошові кошти в сумі 69060 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст.1212, 1048 ЦПК України, позивач вважає, що розмір процентів за безпідставне зберігання коштів в сумі 69060 за період з 06.05.2014 р. по 07.05.2016 р. складає 27582,40 грн. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, в якій позивач зазначив, що відповідач частково сплачував суму боргу, тому вона була зменшена до 52149,92 грн., просив суд стягнути з ОСОБА_1 20828,67 грн. процентів за користування коштами, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування коштами у розмірі 15 027 грн. 42 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 1378 грн. та судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Приймаючи рішення по справі, судом було встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 06 травня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 69 060 грн. авансу (еквівалент 6 000 дол. США за курсом НБУ 11 грн. 51 коп. за 1 долар США). Відповідач добровільно рішення суду не виконав, у звязку з чим позивач вже звертався до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення процентів на підставі ст. 625 ЦК України. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 23.11.2015 року, з ОСОБА_1 на користь позивача було стягнуто проценти за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 10 920 грн. (еквівалент 480 дол. США за курсом НБУ 22 грн. 75 коп. за 1 долар США). Відповідач продовжував не виконувати рішення суду від 25.04.2014 року, у звязку з чим воно було виконане у примусовому порядку тільки 07 травня 2016 року.

Приймаючи рішення по справі, суд керувався положеннями ст. 1212, ст.536 ЦК України та правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України № 6-2491цс15 від 02.03.2016р. Однак, при цьому судом була частково врахована стягнута за заочним рішенням від 10 листопада 2015 року сума процентів у розмірі 5801,25грн. Тому суд вважав, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 15027,42грн.(20828,67грн.-5801,25грн.). Крім того судом було стягнуто з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на оплату правової допомоги у розмірі 1378грн. та судового збору у розмірі 551,20грн.

Висновок суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача процентів за безпідставне користування грошима позивача в період з 06.05.2014 р. по 07.05.2016 р. відповідає обставинам справи та діючому законодавству, яке регулює спірні правовідносини. Так, із матеріалів справи, вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.04.2016 року, яке набрало чинності 06.05.2014р., було встановлено, що сторони у 2004р. досягли усної домовленості про укладення договору купівлі продажу частки житлового будинку № 10 по вул. Ходченка в м. Миколаєві за 6000 доларів США. На виконання даної домовленості позивач передав відповідачу 6000 доларів США, але останній відмовився укладати договір купівлі продажу. Тому суд розцінив передані позивачем відповідачу кошти, як аванс, і стягнув їх у грошовому еквіваленті до національної валюти України у розмірі 69060грн. Таким чином, з моменту вступу в законну силу рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.04.2016 року, відповідач був обізнаний про безпідставність набуття ним грошових коштів та про необхідність повернення їх позивачу. Не зважаючи на це, він добровільно не повернув дані кошти, у звязку з чим вони були стягнуті з нього в порядку примусового виконання рішення тільки 07.05.2016 р.

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання. Дія її поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами договірних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Із зазначеного вище рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2014 року вбачається, що між сторонами до його ухвалення існували договірні правовідносини. У звязку із цим застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них згідно ст.1214 ЦК України нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-2491цс15 від 02.03.2016р.

Таким чином, захист порушеного права позивача по даній справі повинен відбуватися через застосування положень ст. 1212 та ст. 536 ЦК України, що і було зроблено судом. Розрахунок процентів за період з 06.05.2014р. по 07.05.2016р. відповідачем не оспорюється. Разом з тим, судом було зменшено розмір нарахованих позивачем процентів на 5801,25грн. Дана сума становить частину процентів, які були стягнуті з відповідача на користь позивача за заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року на підставі ст. 625 ЦК України за період з 06.05.2014р. по 01.09.2015р. Позивач погодився з цим. Тому, не зважаючи на те, що з відповідача на користь позивача підлягала стягненню вся сума нарахованих позивачем процентів на підставі ст. 1212 та ст. 536 ЦК України за період з 06.05.2014р. по 07.05.2016р., але враховуючи думку позивача, який згоден з рішенням суду, а також те, що заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року вже виконане відповідачем, колегія суддів вважає можливим, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи позицію позивача, висловлену в запереченнях на апеляційну скаргу, залишити рішення в цій частині вимог без змін. З урахуванням викладеного, не відповідають дійсності доводи апеляційної скарги про те, що судом під час розгляду справи не було враховане заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року.

Необгрунтованими в звязку з викладеним є також посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що стягнення з відповідача процентів відповідно до ст. 536 ЦК України порушує ст. 61 Конституції України, так як подвійного притягнення відповідача до відповідальності, враховуючи різну правову природу процентів за ст. 625 ЦК України та за ст. 536 ЦК України, в даному випадку не відбулося.

Не є підставою для скасування рішення суду також посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не приведено розрахунок нарахування процентів, так як цей розрахунок зроблений позивачем, суд з ним погодився, а відповідач під час розгляду справи даний розрахунок не оспорював.

В той же час, переглядаючи рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задовольняється частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 551,21 грн., що підтверджується квитанцією від 31.05.2016р., а також понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1378грн. під час розгляду справи у суді першої інстанції. Витрати на правову допомогу у даному розмірі підтверджені документально, так як в матеріалах справи є договір про надання правової допомоги від 30.05.2016р., укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_3, копія свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю адвоката ОСОБА_3, квитанція до прибуткового касового ордеру від 29.06.2016р. про сплату позивачем за договором про надання правової допомоги від 30.05.2016р. 1378грн. авдвокату ОСОБА_3 та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, в якому зазначено види правової допомоги, кількість часу, витраченого на кожен вид правової допомоги та вартість кожного виду правової допомоги окремо. За таких обставин посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що стягнуті з відповідача витрати на правову допомогу не мають жодного підтвердження щодо сум, годин та виду правової допомоги, не відповідають матеріалам справи. При цьому колегія суддів враховує також, що ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачає, що компенсація витрат здійснюється у розмірі, що не перевищує 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка

надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До інших видів правової допомоги даною нормою права віднесені види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і розяснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Із системного аналізу даних норм права випливає, що до правової допомоги, витрати на надання якої підлягають компенсації, відносяться також види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і розяснень з правових питань стосовно предмету спору по конкретній справі, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта по конкретній справі. Як убачається із розрахунку суми гонорару за надання правової допомоги у суді першої інстанції, правова допомога полягала у консультації з питань цивільного законодавства, підготовки позовної заяви та додатків до неї протягом 2 годин, а також участі у судовому засіданні протягом 0,5 год. Таким чином, зазначені види адвокатської діяльності підпадають під дію ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і підтверджені матеріалами справи.

Проте, у звязку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягали стягненню судові витрати на правову допомогу пропорційно задоволеній частині позовних вимог ( 72%) у розмірі 992 грн.16коп., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 396,87грн. Суд, визначаючи розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача, не врахувавши положення ст. 88 ЦПК України, допустився помилки та стягнув судові витрати в повному обсязі. Тому рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат слід змінити, зменшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу з 1378грн. до 992 грн.16 коп., а судового збору з 551грн.20 коп. до 396грн.87 коп.

Крім того, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія вважає за необхідне стягнути також з відповідача на користь позивача понесені ним витрати за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції, про що було заявлено представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, так як представником позивача апеляційному суду були надані квитанція до прибуткового касового ордеру від 02.11.2016р. про сплату позивачем за договором про надання правової допомоги від 30.05.2016р. 1378грн. авдвокату ОСОБА_3 та розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в суді апеляційної інстанції, в якому зазначено види правової допомоги, кількість часу, витраченого на кожен вид правової допомоги та вартість кожного виду правової допомоги окремо. Як убачається із розрахунку суми гонорару за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції, правова допомога полягала у консультації з питання оскарження рішення суду першої інстанції, вивчення апеляційної скарги протягом 1 години, підготовки письмових заперечень на апеляційну скаргу протягом 1 години, а також участі у судовому засіданні протягом 0,5 год. Зазначені види адвокатської діяльності підпадають під дію ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і підтверджені матеріалами справи.

Оскільки часткове задоволення апеляційної скарги повязане тільки зі зміною судових витрат і не стосується розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу, надану йому у звязку з апеляційним розглядом справи, у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,314,315 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2016 року змінити, зменшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу з 1378грн. до 992 грн.16 коп., а судового збору з 551грн.20 коп. до 396грн.87 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1378грн. за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді