У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 20 січня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: за участю представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Басій К.С.,Мартинюка В.І., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_7, який діє від імені неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третя особа - Служба у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації про виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Служба у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року та касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 28 березня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № VIUPGA, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 11 250 доларів США терміном до 28 березня 2018 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між банком та позичальником укладено договір іпотеки № VIUPGA, відповідно до п. 7 якого іпотекодавець надав в іпотеку - житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 09 липня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_7 і ОСОБА_10 із займаного житла. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з будинку АДРЕСА_1. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Посилаючись на те, що позивач без згоди іпотекодержателя у житловому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстрував неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, позивач просив суд виселити останніх із займаного житла. У березні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з відомостями, що містяться в домовій книзі для прописки (реєстрації) громадян, у житловому будинку, який є предметом іпотеки, з 23 січня 2002 року по даний час зареєстрована та проживає неповнолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 21 серпня 2014 року - неповнолітня ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. Посилаючись на те, що орган опіки та піклування не надавав згоди на передачу спірного нерухомого майна в іпотеку, просив задовольнити позов. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 червня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації про виселення відмовлено. Позов ОСОБА_7 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації про визнання недійсним договору іпотеки - задоволено. Ухвалено визнати недійсним договір іпотеки від 28.03.2008, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. про передачу в іпотеку нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 60,60 кв.м, житловою площею 31.90 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних вимог скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітня ОСОБА_8 була зареєстрована та мала право користування житловим будинком, який є предметом іпотеки. Встановивши, що вказані обставини були перешкодою для укладення спірного договору без отримання попередньої згоди органу опіки та піклування, суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», ст. 177 СК України та ст. ст. 32, 71, 210, 215, 224 ЦК України дійшов висновку про визнання недійсним договору іпотеки, що виключає можливість задоволення первісного позову про виселення. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог за зустрічним позовом та ухвалюючи в цій частині нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 08 серпня 2001 року є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1, в оскаржуваному договорі іпотекодавець засвідчив, що він має право відчужувати предмет іпотеки, на який може бути звернуто стягнення, оскільки переданий в іпотеку за згодою всіх співвласників. Встановивши, що при укладенні кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_7 банку була надана довідка Летківської сільської ради Тростянецького району від 19 березня 2008 року про те, що до складу його сім'ї входить лише дружина ОСОБА_10, в анкеті-заяві від 12 березня 2008 року в графі «діти (кількість, вік)» не вказав відомостей про наявність у нього неповнолітньої доньки, апеляційний суд дійшов висновку, що на час вчинення спірного правочину у банку не було підстав дотримуватись приписів ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» щодо необхідності обов'язкової згоди органу опіки і піклування на його укладення. Зазначив, що використання під час розгляду справи факту наявності у ОСОБА_7 на час укладення договору іпотеки неповнолітньої дитини свідчить про уникнення відповідальності з виконання зобов'язань за кредитним договором. Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна. Відповідно до ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом установлено, що 28 березня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № VIUPGA, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 11 250 доларів США терміном до 28 березня 2018 року, на забезпечення виконання зобов'язань за яким того ж дня укладено договір іпотеки № VIUPGA, предметом якого є житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2015 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. Виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з будинку АДРЕСА_1. Зазначено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». ОСОБА_7 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка згідно з відомостями домової книги (а. с. 88-90), повідомлення Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 13 травня 2015 року (а. с. 150) станом на 28 березня 2008 року була зареєстрована та фактично проживала разом з батьками у будинку АДРЕСА_1. Однак при укладенні кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_7 банку була надана довідка Летківської сільської ради Тростянецького району від 19 березня 2008 року про те, що до складу його сім'ї входить лише дружина ОСОБА_10 (а. с. 128, 202), а узаяві-анкеті від 12 березня 2008 року в графі «діти (кількість, вік)» ним не вказано відомостей про наявність у нього неповнолітніх дітей (а. с. 201). Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. За змістом ч. ч. 1,2,4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинівпотрібна попередня згода органів опіки та піклування. Таким чином, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (справа № 6-396цс15). Крім того, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів. Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, апеляційний суд викладеного не врахував, та пославшись лише на відомості, викладені у довідці Летківської сільської ради Тростянецького району від 19 березня 2008 року та заяві-анкеті від 12 березня 2008 року, дійшов помилкового висновку, що на час вчинення спірного правочину у банку не було підстав дотримуватись приписів ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» щодо необхідності обов'язкової згоди органу опіки і піклування на його укладення. Натомість, встановивши, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітня ОСОБА_8, 2000 року народження була зареєстрована в спірному будинку, фактично використовувала житлову площу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані обставини були перешкодою для укладення спірного правочину без дозволу органу опіки та піклування, у зв'язку із чим обґрунтовано визнав його недійсним. З огляду на викладене та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-214цс15), рішення апеляційного суду в частині вимог за зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. Разом з цим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог за первісним позовом з інших підстав, апеляційний суд виходив з наступного. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 вказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15). Встановивши, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок кредитних коштів, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без надання іншого постійного житла. Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити. Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити. Рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року в частині вирішення вимог за зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним - скасувати, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 02 червня 2015 року в цій частині залишити в силі. В іншій частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік