Справа № 465/1019/12 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/982/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ПАТ «ВіЕс Банк» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ПАТ «ВіЕс Банк», з участю третьої особи органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання договору недійсним,-

встановила:

В січні 2012 року позивач ОСОБА_2 звернулась у суд у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ПАТ «ВіЕс Банк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання договору недійсним.

В обґрунтування вимог позивач покликається на те, що 21.05.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № KF49301 зі змінами та доповненнями, згідно якого позичальник ОСОБА_6 отримав кредит в розмірі 150000,00 доларів США на термін до 21.05.2018 р. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачем ОСОБА_5 укладений іпотечний договір від 22.05.2008 р., предметом якого є квартира за адресою: м. Львів, вул. Бойчука, 51/3. Однак, договір іпотеки укладено з використанням підроблених документів. На момент укладення оспорюваного договору, за адресою: м. Львів, вул. Бойчука, 51/3 з 19.11.2007 року, була зареєстрована та проживала неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом дитинства, проте договір укладений без згоди органу опіки та піклування.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просила визнати недійсним договір іпотеки від 22.05.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ВіЕсБанк» (т. 2 а.с. 51-56).

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 22.05.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ВіЕс Банк», як правонаступником ВАТ «Електрон Банк» та ПАТ «Фольксбанк».

Рішення оскаржив представник відповідача ПАТ «ВіЕс Банк», вважає що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і не відповідає фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що перед укладенням іпотечного договору іпотекодавець надав банку довідку з місця проживання про склад сім»ї та прописку від 14.05.2008 року №1347, в якій зазначено, що в квартирі були зареєстровані та проживали 4 повнолітні особи, відтак в отриманні дозволу органу опіки та піклування потреби не було.

Про те, що дана довідка підроблена, стало відомо під час розгляду справи про визнання недійсним договору іпотеки.

На думку апелянта, приховування позичальником та іпотекодавцем інформації про те, що в квартирі була зареєстрована та проживала неповнолітня дитина, не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачки ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання судової колегії, оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України оспорюваний договір суд визнав недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.05.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № KF49301, згідно якого ОСОБА_6 отримав кредит в розмірі 150000,00 доларів США, із кінцевим строком повернення до 21.05.2018 року (т. 1 а.с. 146-151).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору від 21.05. 2008 року № KF49301, між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_5 22.05.2008 р. укладено Іпотечний договір, за умовами якого з метою повного та своєчасного виконання боржником основного зобовязання іпотекодавець - майновий поручитель передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру №3, що розташована за адресою: м. Львів вул. Бойчука, 51 (т. 1 а.с. 124-126).

При укладенні оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_5 надала нотаріусу довідку № 1347 від 14.05.2008 року, видану ЛКП «Сонячне», з якої вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживаються: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 168).

Відомості про те, що у вказаній квартирі була зареєстрована малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у довідці відсутні.

В свою чергу, з довідки з місця проживання про склад сімї та прописку № 815 від 13.04.2011 року, виданої ЛКП «Сонячне» вбачається, що позивач ОСОБА_2 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 з 19.11.2007 року(т. 1 а.с. 6).

Відтак, на час укладення оспорюваного правочину (22.05.2008 р.) неповнолітня ОСОБА_4 була зареєстрованою та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обовязковою.

За змістом зазначених норм закону вимога щодо необхідності отримання попередньої згоди органів опіки та піклування для вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, стосується не тільки батьків або осіб, що їх замінюють, а всіх осіб, які збираються укладати такі правочини.

Згідно статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України).

В свою чергу, правова позиція про визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, через відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940, висновок якого щодо застосування норм права, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у вказаному правовому висновку зазначив, що відповідно до ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

В свою чергу, з матеріалів справи встановлено, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.06.2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, на підставі ст. 49 КК України у звязку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підозрювалися у підробці та використанні 21.05.2008 року завідомо підробленого документу (т. 2, а.с. 57).

Вказану підроблену довідку № 1347 від 14.05.2008 року відповідач ОСОБА_5 надала приватному нотаріусу перед укладенням іпотечного договору від 22.05.2008 року, з метою уникнення необхідності надання дозволу органу опіки та піклування на здійснення правочину стосовно нерухомого майна, право користування яким має неповнолітня дитина.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 на час укладення оспорюваного правочину, незважаючи на відсутність таких відомостей у підробленій довідці, було місце проживання її матері ОСОБА_2, тобто квартира АДРЕСА_1, при цьому жодного дозволу органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору від 22.05.2008 року, нотаріусу не було надано.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки в даній ситуації іпотекодавець ОСОБА_5 діяла недобросовісно, подала підроблену довідку з метою уникнення необхідності надання дозволу органу опіки та піклування, при цьому укладення оспорюваного договору призвело до порушення та звуження обсягу права малолітньої ОСОБА_4 на користування житлом.

В свою чергу, відповідно до ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Під час розгляду справи, відповідно до вимог ч. 5 ст. 1057 ЦК України, 16.03.2016 року, а також в судовому засіданні 10.10.2016 року, представник відповідача ПАТ «ВіЕс Банк» ОСОБА_3 звернулася з клопотанням накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2, оскільки ОСОБА_2 оскаржує іпотечний договір, який виступає забезпеченням виконання зобов»язань за кредитним договором № KF 49301 від 21 травня 2008 року.

На переконання колегії суддів, враховуючи вимоги ч. 5 ст. 1057-1 ЦК України, у зв»язку із визнанням недійсним договору іпотеки від 22.05.2008 року, який забезпечував виконання зобо»язання позичальника ОСОБА_6 за кредитним договором № KF 49301 від 21 травня 2008 року, заяву представника кредитодавця про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 необхідно задовольнити, відтак доповнити резолютивну частину оскаржуваного рішення абзацом третім відповідного змісту. Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом третім в наступній редакції:

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3, власником якої є ОСОБА_5.

Врешті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

ОСОБА_8