У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Катєтової О.В.,Колодійчука В.М.,
Остапчука Д.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зобов'язання не чинити перешкод у подальшому та розподіл особових рахунків, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення, зобов'язання не чинити перешкод у подальшому та розподіл особових рахунків

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 усунути перешкоди ОСОБА_6 у користуванні частиною домоволодіння та земельною ділянкою, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_6 у належну йому частину домоволодіння.

Зобов'язано ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні частиною домоволодіння.

Розділено особові рахунки по оплаті витрат по утриманню вказаного домоволодіння та оплаті рахунків з газопостачання, енергопостачання, водовідведення.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що домоволодіння між сторонами не поділено в натурі, а такого способу захисту цивільних справ як поділ особистих рахунків законодавством України не передбачено.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Судами встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування частини домоволодіння від 3 травня 2001 року ОСОБА_7 належить 52/100 частини вказаного нерухомого майна.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 7 березня 2014 року ОСОБА_6 є власником 48/100 частини спірного домоволодіння.

Сторони знаходяться у неприязних стосунках, між ними мають місце конфлікти з приводу користування домоволодінням та земельною ділянкою.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями ст. 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з того, що домоволодіння між сторонами не поділено в натурі, а тому висновок суду першої інстанції про вселення позивача у належну йому частину домоволодіння є передчасним.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 є власником 48/100 частини домоволодіння, а ОСОБА_7 порушує право позивача на вільне володіння та користування майном.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідача порушують право власності позивача та перешкоджають ОСОБА_6 вільно користуватися належною йому частиною будинку.

За таких обставин безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розподіл особових рахунків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість вказаних вимог та правильно відмовив у їх задоволенні.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2015 року в цій частині залишити в силі.

В решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Кадєтова

В.М. Колодійчук

Д.О. Остапчук

О.В. Ступак