АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5745/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про cолідарне стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики в розмірі 40 813,30 доларів США, що за курсом НБУ на час подання заяви складає 641 176,94 грн., та судовий збір у розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року та постановити нове рішення, яким стягнути заборгованість за договором позики солідарно з відповідачів. Вважає, що при постановленні рішення, суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Зазначає, що відповідачі є подружжям, і тому за вимогами ст.ст. 60,73 СК України мають солідарно відповідати за цим зобов'язанням.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Укладення Договору позики підтверджується розпискою відповідача від 08.07.2012 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.07.2012 року, ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу 30 000 доларів США, зі сплатою 3%, строком до 31.12.2012р.

Судом першої інстанції встановлено, що частина грошових коштів у розмірі 5000 доларів США була повернута позивачу 07.01.2013 року та 1 000 доларів США була повернута 11.03.2013 року.

Таким чином, заборгованість відповідача складає 24 000 доларів США.

Так, строк повернення у розписці визначений до 31.12.2012 року.

Окрім того, фінансова санкція у розмірі 3% річних від суми боргу складає 16 813,30 доларів США.

Оскільки факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики достовірно встановлено, то суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача суми боргу та трьох відсотків річних в загальному розмірі 40813,00 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення зазначеної у позові суми солідарно з двох відповідачів, як подружжя, оскільки позичені грошові кошти за договором позики відповідач ОСОБА_3, використала на потребу сім'ї, а відтак, відповідачі повинні нести солідарний обов'язок за невиконання зобов'язань за договором, спростовується наступним.

Відповідно до ст. 73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, де крім того, зазначено, що договір укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Солідарний обов'язок боржників з врахуванням ч.3 ст. 61, ч.2 ст. 65 СК України про відповідальність подружжя за спірним договором передбачає усі випадки, за якими договори укладались в інтересах сім'ї та що одержане за договором, використано на потреби сім'ї.

Оскільки, грошові кошти, ОСОБА_3 використала на ведення власної підприємницької діяльності, договір позики було укладено не в інтересах сім'ї, він не породжує для її чоловіка, ОСОБА_4 ніяких обов'язків.

Крім того, солідарний обов'язок не був встановлений борговим документом та не випливає з закону, а тому зазначена позиція позивача суперечить законодавству.

За наведених обстави, суд дійшов правомірного висновку про відмову у стягненні з ОСОБА_4 боргу за договором позики солідарно з позичальником ОСОБА_3

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді