Справа № 306/987/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Фазикош Г.В., Готри Т.Ю.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 06 червня 2016 року по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Свалявського районного суду від 06.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів стягнутих на утримання сина та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути аліменти у розмірі 500 гривень. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів.

У судове засідання апеляційної інстанції не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, про причини неявки апеляційний суд не повідомили, і заяви про відкладення розгляду справи не подавали, колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, уважає за необхідне розглядати скаргу за їх відсутності.

Матеріалами справи доводиться та судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2003 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб (а.с. 4). Від даного шлюбу в них є син ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5). Малолітня дитина, проживає з матір'ю (а.с. 3).

Також встановлено, що на час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач офіційно не працював та постійного (сталого) доходу не мав.

У зв'язку з тим, що відповідач не утримує сім'ю матеріально, дитина знаходиться на утриманні та вихованні у позивачки, а гроші останній потрібні для повноцінного розвитку дитини, що й стало підставою для звернення її до суду з даним позовом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не в повній мірі було прийнято до уваги матеріальний стан платника аліментів, та необґрунтовано визначено розмір аліментів. Судом неправильно та не в повному обсязі досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Та ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виходячи із правил ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обов'язком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

До підстав визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 просила стягнути аліменти на утримання сина саме у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач офіційно ніде не працював, регулярного заробітку не мав, а отримував не стабільні, а випадкові заробітки.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що він є малозабезпеченою особою, оскільки немає постійного заробітку і перебивається тимчасовими підробітками. Проживає разом із мамою пенсіонеркою, хворіє, майже сліпий, оформляє інвалідність по втраті зору. Визначений судом розмір аліментів є необґрунтовано великий, виходячи з матеріального становища платника аліментів та виходячи зі стану його здоров'я, наявності на утриманні матері, а відповідно, і не може забезпечити сплату щомісячно аліментів у розмірі 1000 гривень. І в той же час, відповідач згідний сплачувати щомісяця по 500 грн..

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У спростування вимог ст. 182 СК України відповідач не навів аргументів та не надав доказів, які б враховувались при визначенні розміру аліментів та не довів наявність у нього інвалідності.

Зазначаючи, що згідний сплачувати аліменти лише частково, відповідач при цьому не переймається тією обставиною, що такий розмір аліментів буде недостатнім для повноцінного розвитку, і утримання сина ОСОБА_3. За цієї обставини, усі труднощі по матеріальному утриманню спільного сина лягли б непомірним тягарем на позивачку, що негативно би відобразилось на дитині.

Отож, зважуючи на відсутність інших утриманців у відповідача, та те, що відповідач, інвалідності немає, інших дітей також, немає. А тому, наведене у сукупності не може являтись тією перепоною, яка б давала відповідачу підставу для сплати аліментів у меншому розмірі ніж визначено судом першої інстанції. Зазначені доводи на думку суду, свідчать про намагання останнього у такий спосіб уникнути від обов'язку батька брати участь у достатньому утриманні своєї дитини.

Оскільки дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, яке гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, то наведені вище обставини вказують на те, що відсутні істотні перепони для ОСОБА_1 з приводу надання ним матеріальної допомоги на утримання дитини у меншому розмірі ніж 1000 грн., щомісячно. Та звідси, зазначена сума відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, оскільки такий розмір аліментів є об'єктивним за наведених обставин справи.

Виходячи із встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень, і буде становити той мінімальний розмір, який повинен сплачувати на утримання дитини один із батьків для забезпечення такій необхідного фізіологічного розвитку.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Свалявського районного суду від 06 червня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________