АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Шум Л.М.
№22-ц/796/1584/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа №759/7984/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та припинення права власності на частку в спільному майні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом в якому просила визнати за нею право власності на автомобіль Chery Amulet 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1, припинити право власності ОСОБА_3 на автомобіль, стягнути з неї на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості вказаного автомобіля в розмірі 21 000 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак спільне користування і володіння цим майном неможливе, як і неможливо виділити свою частину майна в натурі, а тому її права можуть бути захищені шляхом визнання за нею права власності на автомобіль з припинення права власності іншого з подружжя з відповідною компенсацією.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на придбання автомобіля сторонами по справі були використані грошові кошти з особового рахунку позивача, які вона отримала як соціальну (матеріальну) допомогу від підприємства, в якому працював і трагічно загинув її перший чоловік.

Крім того, вирішити питання поділу майна в добровільному порядку неможливо, через те, що ще відповідач ховається і уникає будь-яких зустрічей з позивачем.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довела суду ті обставини на які вона посилалася як на підставу задоволення своїх вимог.

Проте, з таким висновком суду в повній мірі погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст.309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2015 pоку встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 з 01.08.2013 року по 05.04.2014 року однією сім'єю, як подружжя без реєстрації шлюбу. Встановлено факт батьківства ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02.02.2015 року (а.с.12-зв).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставила перед судом питання про поділ майна подружжя, а саме: автомобіля марки Chery Amulet державний номер НОМЕР_2, який був придбаний за 42 000 грн. у період її проживання однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивач не надала доказів того, що зняті нею з її особового рахунку 24.10.2013 року грошові кошти в розмірі 20 000 грн. були частково внесені у вартість придбаного автомобіля та того, що автомобіль взагалі було придбано.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 15.06.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою у якій в порядку ч.1 ст.137 ЦПК України просила суд зобов'язати відповідача ОСОБА_3 надати оригінал технічного паспорту автомобіля НОМЕР_3 і оригінал довідки-рахунку ВІА № 26963 від 26.10.2013 року для з'ясування питання про ціну позову і розмір сплаченого державного мита.

Вирішуючи дане питання у судовому засіданні 17.09.2015 року, суд враховуючи думку представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який не підтримав заяву, відмовив у її задоволенні.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття),

мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Як роз'яснено в пунктах 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до відомостей Інформаційної системи ДАІ автомобіль марки Chery Amulet державний номер НОМЕР_2 був придбаний відповідно до довідки - рахунку від 26.10.2013 року та 30.10.2013 року зареєстрований на ОСОБА_3 (а.с.23).

24.10.2013 року позивач ОСОБА_1 із свого особистого рахунку в Ощадному банку України зняла грошові кошти у розмірі 20 000 грн. (а.с.11).

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те , що остання зняла ці кошти саме на придбання автомобіля, оскільки подія його купівлі за часом відповідає діям позивача що були пов'язанні із зняттям коштів з рахунку банку.

Таким чином колегія суддів вважає, що спірний автомобіль був придбаний сторонами за час їх спільного проживання однією сім'єю як подружжя без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, у своєму позові ОСОБА_1 ставила питання про визнання за нею права власності на автомобіль та припинення права власності ОСОБА_3 на автомобіль зі відповідною компенсацією відповідачу вартості його 1/2 частки в розмірі 21 000 грн.

Проте, такі вимоги не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Положенням ч.ч.1, 2 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) у справі за заявою Особи 33 № 35041/05 установлено наявність порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення Особи 33 майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для Особи 33, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 не виконала вимоги ч.2 ст.365 ЦПК України - не внесла попередньо на депозитний рахунок суду вартість частки позивача за вказаний автомобіль, яка припиняється.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, з інших підстав, ніж ті, що вказані у рішенні, оскільки позивач не вчинила дій щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки майна, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову з інших підстав ніж ті, що вказані в рішенні суду.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та припинення права власності на частку в спільному майні -відмовити.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти.

Головуючий

Судді