Справа № 313/1768/15-ц
Провадження № 2/313/59/2016
26.01.2016 р. смт. Веселе
Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, у якому просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком № 100-а по вул. Леніна, у с.Менчикури, Веселівського району, Запорізької області.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка у позові зазначає, що вона на теперішній час є власником зазначеного будинку, який придбала у 2009 році. З відповідачем перебувала у шлюбі, який був розірваний судом. У 2012 році відповідач забрав свої речі і поїхав у невідомому їй напрямку, місце перебування відповідача на теперішній час не відомо. Однак її колишній чоловік був прописаний у будинку з 05.01.2010 р., по теперішній час з реєстрації не знятий.
Присутні у судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю.
Судові витрати у справі, повязані зі сплатою судового збору, просить залишити за позивачем.
Відповідач ОСОБА_3 про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив.
Згідно ст.74 ч.5 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін тому можливо розглянути справу по суті у відсутності відповідача по наявним у справі доказам, відповідно до вимог ст.ст.158, 169 ЦПК України.
Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Вислухавши позивачку та її представника, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилається позивачка як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Позивачка ОСОБА_1, є одноособовою власницею будинку, який розташований за адресою: вул.Леніна, будинок 100-а в с.Менчикури, Веселівського району Запорізької області, про що свідчать договір купівлі-продажу від 10.11.2009 р., посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 260, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 7933007 від 10.11.2009 р., технічним паспортом на будинок № 100-а по вул.Леніна в с.Менчикури Веселівського району Запорізької області та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24407456 від 10.11.2009 р. (а.с.8-13,27).
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.150 ЖК УРСР та ч.1 ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
У наданих розясненнях до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставці яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Суд встановив, що сторони з 02.04.1991 р. перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Веселівського районного суду Запорізької області 03.02.2014 р. (а.с.16).
Відповідач ОСОБА_3 05.01.2010 р. зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу Веселівського РС УДМС України в Запорізькій області від 23.12.2015 р. (а.с.18).
У судовому засіданні зі свідчень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які допитані кожний окремо встановлено, що позивачка перебувала з відповідачем, який за місцем реєстрації не проживає з літа 2012 року, так як поїхав у невідомому напрямку і місце його знаходження їм не відоме.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України).
Частиною 2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу.
Судом встановлено, що відповідач у будинку не проживає з літа 2012 року.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, Постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 р. у справі № 6-57цс-11, п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. звільнення колишнім членом сімї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.
Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за новим місцем проживання особи на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України та заяви позивача, яка просить судові витрати у справі, залишити за нею.
На підставі викладеного, ст.ст.15, 316, 317, 319, 321, 379, 380, 383, 405 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV, керуючись розясненнями п.39 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. та ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215, 218, 224-225 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком № 100-а по вул.Леніна, у с.Менчикури, Веселівського району, Запорізької області.
Судові витрати у справі залишити за позивачем.
Згідно зі ст.228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в десяти денний строк з дня його проголошення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_7

27.01.2016