Справа № 344/3988/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1639/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 3/4 частини квартири, земельну ділянку та житловий будинок, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, 1/2 земельної ділянки та житлового будинку, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом про визнання права власності. З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться АДРЕСА_1

ОСОБА_3 у вересні 2013 року звернулась в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2 про визнання права власності на вищезазначені квартиру, 1/2 земельної ділянки та житлового будинку.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2013 року та від 30 вересня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Крім того, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року до участі в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_3

Справа судами слухалася неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016 року позов ОСОБА_2 та позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; на будинок АДРЕСА_2

За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 та в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено також питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, представник останньої - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд безпідставно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 спірної квартири вважаючи її спільним сумісним майном подружжя. При цьому судом не враховано висновки касаційної інстанції, з яких скасовано попередні судові рішення, та відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими при новому розгляді справи.

Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.11.2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Згідно з положеннями ст.ст. 223,294 ЦПК України вказане рішення набрало чинності 01.12.2007 року. Відповідно шлюб припинено цього дня. А отже, грошовий внесок в сумі 85 429,00 грн за договором на пайову участь у частковому будівництві між ТзОВ «К.Г.Д.» та ОСОБА_3 здійснено під час перебування сторін в шлюбі. А не як зазначив суд - після юридичного розірвання шлюбу.

Відповідно неправильним є висновок суду про те, що вказані кошти є особистою власністю ОСОБА_2, отримані від продажу належного йому нерухомого майна. На підтвердження цієї обставини останнім не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

На думку апелянта, суд безпідставно також вважав, що внаслідок погашення ОСОБА_2 заборгованості за договором про пайову участь після розірвання шлюбу останній має право вимоги до ОСОБА_3 про повернення сплачених коштів або збільшення своєї частки в квартирі за рахунок коштів, які він вніс на ремонт квартири та покращення її стану, сплати комунальних послуг тощо. При цьому суд не врахував, що жодних доказів на підтвердження проведення ремонту у квартирі, сплати комунальних платежів ОСОБА_2 не представлено. Більше того, такі вимоги не були предметом розгляду даної справи.

Крім того, посилаючись на розписки ОСОБА_2 про визнання ним боргу по квартирі, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що стороною договору про пайову участь є ОСОБА_3 В той же час, жодних повноважень на підпис документів від її імені ОСОБА_2 не мав, а ТОВ «К.Г.Д» до неї про необхідність погашення заборгованості не зверталось.

Також поза увагою суду залишена та обставина, що розписки ОСОБА_2 та акт звірки взаємних розрахунків не відповідають вимогам ч.ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять обов'язкових реквізитів первинних бухгалтерських документів та містять суперечливі відомості.

Не дав суд правильної юридичної оцінки і доводам ОСОБА_3 про відсутність у ОСОБА_2 достатніх коштів для внесення їх за договором пайової участі, а також письмовим доказам про це. Так, згідно довідки Міндоходів за період з 2003 року до 2013 року його доходи не перевищували 1 000,00 грн на місяць. Крім того, з 23.03.2005 року до 29.06.2006 року ОСОБА_2 перебував у Сімферопольському слідчому ізоляторі і в цей період доходів не отримував. Натомість, у ОСОБА_3 були особисті кошти в розмірі 65 000,00 Євро, які отримані від ОСОБА_6 на підставі договору позики саме з метою придбання спірної квартири.

Апелянт вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та житлового будинку суд першої інстанції не врахував положення ст.119 СК України щодо встановлення презумпції спільного проживання подружжя. А відповідно необґрунтовано вважав, що вказане майно придбане ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин. При цьому суд помилково зіслався на матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Так, ні в позовній заяві, ні в протоколі судового засідання від 20.11.2007 року не зазначено, що станом на момент придбання спірного нерухомого майна сторони припинили шлюбні відносини. Відтак, висновок суду про припинення фактичних шлюбних відносин станом на 11.07.2007 року ґрунтується на припущеннях. Не містять цих доказів також позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та довідка Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» філія №2 Деснянського району м. Києва, тому суду належало критично їх оцінити.

Посилаючись на зазначені обставини просила рішення в оскаржуваній частині скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2, його представник та представник ОСОБА_4 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене в справі рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на таке.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині визнання права власності на спірну квартиру суд першої інстанції виходив з того, що сторонами на надано беззаперечних доказів придбання квартири за свої особисті кошти, а тому зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя. Відтак, враховуючи принцип рівності часток подружжя за кожним із них слід визнати право власності по 1/2 частині квартири.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про поділ земельної ділянки та житлового будинку місцевий суд виходив з того, що такі придбані ОСОБА_2 після фактичного припинення сімейно-шлюбних відносин з ОСОБА_3 отже, відповідно до положень ч.6 ст.57 СК України належать йому на праві особистої приватної власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і відповідають встановленим обставинам справи.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 21 серпня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2007 року шлюб між ними розірвано, сина залишено проживати з матір'ю (а.с.4 т.1).

Як вбачається із матеріалів справи 16 березня 2005 року між ТОВ «К.Г.Д.» (сторона - 1) та ОСОБА_3 (сторона - 2) укладено договір № 92 УД 2005 ГЛ на пайову участь у частковому будівництві (а.с.176 т.2). Відповідно до умов договору сторона -1 приймає сторону - 2 на пайову участь у частковому будівництві житла - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 103 м. кв. вартістю 257 500 грн. По закінченню будівництва житлового будинку та здачі його в експлуатацію при умові повної оплати вартості квартири сторона - 1 зобов'язується передати стороні -2 вказану квартиру по акту прийому - передачі.

Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2007 року, виданого на підставі розпорядження міського голови від 27 листопада 2006 року №654-р, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя визначає СК України.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Разом з тим, з метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Так, ст. 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (п. 3 ч. 2 ст. 57 СК України).

За правилами ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 та обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_3 посилалась на те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, отримані за договором позики від 18.06.2003 року. За час перебування в шлюбі позичені кошти у розмірі 65 000,00 року повернуті не були, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2013 року.

Як видно з матеріалів справи рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року дійсно з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_6 кошти в розмірі 679 900,00 грн. Вказаним рішенням встановлено, що 18 червня 2003 року ОСОБА_6 позичила ОСОБА_3 65 000,00 Євро, які остання зобов'язувалась повернути до 18 червня 2010 року. Однак, в оговорений сторонами строк борг позичальник не повернула.

Разом з тим, даним рішенням не встановлено мету отримання таких коштів, а саме на

придбання спірної квартири.

Більше того, договір позики укладено 18 червня 2003 року, шлюб укладено 21 серпня 2003 року, а договір на пайову участь у частковому будівництві - тільки 16 березня 2005 року.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що згідно написаної власноручно ОСОБА_2 розписки від 4 жовтня 2006 року він зобов'язувався до 30 грудня 2007 погасити борг по спірній квартирі в розмірі 138 735,00 грн року та просив ТОВ «К.Г.Д.» видати йому письмові документи щодо придбання квартири для оформлення свідоцтва про право власності на неї (а.с.181 т.2).

З'ясовано, що цього ж дня було складено акт прийому-передачі квартири в житловому будинку АДРЕСА_4 який видано ОСОБА_2 (а.с.177 т.2).

В подальшому 14 лютого 2008 року ОСОБА_2 оформлено розписку про відстрочення до 30 грудня 2008 року непогашеної частини заборгованості у розмірі 53 306,00 грн в зв'язку з сімейними обставинами (а.с. 182 т.2).

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків на виконання умов договору були здійснені такі внески: 20.09.2006 року в сумі 38 765,00 грн, 28.12.2006 року в сумі 80 000,00 грн, 29.11.2007 року в сумі 85 429,00 грн та 16.10.2008 року в сумі 34 000,00 грн (а.с.183 т.2). Оригінали квитанцій по оплаті коштів оглянуті судом першої інстанції.

Крім того, зі змісту довідки від 14 червня 2013 року № 27/1 видно, що ОСОБА_2 погашено борг у розмірі 25 759,32 грн згідно договору № 92 УД 2005 ГЛ (а.с.243 т.2).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що ОСОБА_3 не представлено беззаперечних доказів того, що квартира по АДРЕСА_4 придбана нею за власні кошти, а тому є її особистою власністю. Відтак, дійшов правильного висновку, що така є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін. А тому враховуючи рівність часток подружжя обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині квартири.

Твердження представника апелянта щодо неналежності вищезазначених доказів сплати ОСОБА_2 коштів та визнання заборгованості по квартирі не заслуговують на увагу зважаючи на спільну сумісну власність подружжя на це майно, що передбачає здійснення ним дій в інтересах сім'ї, в тому числі і щодо утримання такого тощо.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального так і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання місцевого суду на право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення сплачених коштів або збільшення його частки в спірній квартирі за рахунок коштів, внесених на ремонт квартири, покращення її стану та сплату комунальних платежів. Такі висновки судом зроблено передчасно, оскільки з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу дані вимоги не були предметом розгляду в даній справі.

На правильність вирішення спору в цій частині такі висновки суду не впливають, а тому підстав для скасування чи зміни в цій частині судового рішення не вбачається.

На думку колегії суддів вірним є також і висновок місцевого суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради.

За правилами ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Пунктом 30 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

З'ясовано, що 11 липня 2007 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами та частини земельної ділянки. Відповідно до умов цього договору продавець передала, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за АДРЕСА_5 Фотокопію цього договору долучено в суді апеляційної інстанції (а.с.30-32 т.5).

Обґрунтовуючи позов в цій частині ОСОБА_2 посилався на те, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти після припинення шлюбних відносин (з початку 2007 року), тому в силу вимог ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2016 року із Івано-Франківського міського суду було витребувано цивільну справу№2-4726/2007 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Вказана справа також оглядалася місцевим судом.

З матеріалів цієї справи вбачається, що 7 листопада 2007 року ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом. Рішенням Івано-Франківським міського суду від 20 листопада 2007 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

За змістом цього рішення судом встановлено, в тому числі, що подружніх відносин сторони не підтримують тривалий час, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер.

Як підтверджується протоколом судового засідання відповідач не заперечувала проти розірвання шлюбу з підстав, наведених позивачем. А відтак, визнала, що вони не підтримують сімейних відносини тривалий час, спільного господарства не ведуть (а.с.2,8,9 цієї справи).

Згідно статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до роз'яснень, викладених п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку щодо обставин (фактів), встановлених судом (незалежно від того, чи вплинули висновки суду про ці обставини (факти) на вирішення справи по суті.

З'ясовано, що рішення про розірвання шлюбу щодо встановлених судом обставин (факту) тривалого непроживання сторін відповідач ОСОБА_3 не оскаржувала.

Крім того, з долученої в суді апеляційної інстанції заяви вбачається, що 6 липня 2007 року ОСОБА_3 дала згоду на купівлю на умовах та за ціну на свій розсуд ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, що розташовані за адресою с. Яблуниця, Івано-Франківської області. При цьому у заяві нею зазначено адресу місця проживання АДРЕСА_6 Справжність підпису ОСОБА_3 засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с. 33 т. 5).

Згідно зі ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Режим окремого проживання подружжя, як альтернатива розлученню передбачає збереження сімейних відносин сторін та виконання ними взаємних обов'язків.

З'ясовано, що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не звертались до суду із позовом про встановлення режиму окремого проживання.

Однак, дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак, у цьому разі у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Як передбачено ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України, власноручно нею підписаною, та довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» філія № 2 Деснянського району м. Києва вбачається, що ОСОБА_3 з сином ОСОБА_7 проживають за адресою АДРЕСА_7 та з дня народження (10.04.2004 року) останній наглядається в КНП «ЦПМСД №4 філія №2 (Дитяча поліклініка №2), а з 2005 року перебуває на диспансерному обліку за місцем проживання.

Крім того, як пояснила у судовому засіданні місцевого суду 13.02.2014 року при попередньому розгляді справи представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 сторони припинили шлюбні відносини за декілька місяців до розірвання шлюбу і ОСОБА_3 виїхала до м. Києва (а.с.219-222 т.2).

Отже, вищенаведеними письмовими доказами повністю підтверджується той факт, що станом на липень 2007 року (час придбання спірних житлового будинку та частини земельної ділянки) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно не проживали, в них відсутній спільний бюджет та спільного господарства не вели.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині.

А тому посилання апелянта, що місцевим судом не враховано, що між сторонами не було встановлено режим окремого проживання, передбаченого ст. 119 СК України, не заслуговує на увагу.

Приймаючи до уваги вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що будинковолодіння та земельна ділянка, які знаходяться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради придбані після припинення шлюбних відносин та обґрунтовано відповідно до ч.6 ст. 57 СК України визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на ці об'єкти.

При цьому колегія суддів також враховує, що ОСОБА_3 не представлено будь-яких доказів щодо набуття цього майна за спільні сумісні кошти або спільною працею подружжя.

Що стосується письмових пояснень ОСОБА_3, надісланих апеляційному суду, то такі не можуть бути прийняті до уваги та оцінені як письмові докази в справі з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1ст. 60 ЦПК України), крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

З метою перевірки обставин щодо фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, враховуючи відповідні заперечення представника ОСОБА_3, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2016 року вирішено допитати в якості свідка позивача ОСОБА_3, в зв'язку із чим її викликано в судове засідання (а.с.254 т.4, а.с.1 т.5).

Натомість, такою подано письмові пояснення, клопотання про долучення яких заявлено представником ОСОБА_5 в судовому засіданні 1 жовтня 2016 року (а.с.14-16,20-21 т.5).

Відповідно до ст. 184 ЦПК, якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їх згодою можуть бути допитані як свідки. І тільки в такому разі відомі їм факти стануть доказами, що відповідатимуть правилу належності.

Не можуть бути використані як показання свідків (ст. 63 ЦПК) письмові пояснення громадян. У відповідних випадках вони приймаються судом як письмові докази (ст. 64 ЦПК України). Проте, відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВС України N 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пояснення осіб, отримані не за процедурою допиту свідків, не можуть використовуватися як засіб доказування. Виходячи із закріпленого у ст. 159 ЦПК принципу безпосередності судового розгляду, одержані за правилами зазначених статей показання свідків, як і інші докази, повинні бути досліджені в судовому засіданні, в якому постановлено рішення, незалежно від того, чи досліджувалися ці докази тим же складом суду в іншому судовому засіданні.

Таким чином, письмові пояснення ОСОБА_3 не є належними доказами, а відтак не можуть бути прийняті апеляційним судом як нові докази та використані як засіб доказування в даній справі.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують зроблених ним висновків, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи місцевим судом з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2016

року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення сплачених коштів або збільшення його частки в спірній квартирі за рахунок коштів, внесених на ремонт квартири, покращення її стану та сплату комунальних платежів.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Соколовський