ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Попович О.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
за участю представника позивача - Маранди В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_8, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_8 укладений кредитний договір від 20 червня 2008 року № 490074376, за яким банк надав кредит у сумі 185 285 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_9 укладений договір поруки від 20 червня 2008 року № 490074376-П.

У зв'язку з невиконанням боржником належним чином умов кредитного договору, утворилася заборгованість за кредитом у сумі 176 274 грн 04 коп., 153 061 грн - заборгованість за відсотками, 20 010 грн 78 коп. - заборгованість за комісією, 1 277 971 грн 40 коп. - пеня (за останні 12 місяців).

Позивач з урахуванням вимог ст. ст. 509, 554, 525, 526 ЦК України просив суд позов задовольнити та стягнути з поручителя на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 627 317 грн 60 коп.

У жовтні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» та просила суд визнати договір поруки від 20 червня 2008 року № 490074376-П, укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_9, припиненим, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що банком було збільшено процентну ставку за кредитним договором, у зв'язку з чим збільшився обсяг відповідальності поручителя, на що вона своєї згоди не надавала.

Крім того, строк, протягом якого банк мав право пред'явити вимогу до поручителя, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, пропущено, оскільки строк виконання основного зобов'язання настав у травні 2009 року, з позовом до третейського суду про дострокове стягнення заборгованості з боржника подано у червні 2010 року, а з позовом до поручителі банк звернувся лише у липні 2014 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано договір поруки від 20.06.2008 року № 490074376-П укладений між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_7 припиненим.

Стягнуто з відповідача ПАТ «Альфа-Банк» понесені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_7, на її користь судові витрати у розмірі 243,60 грн.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» повністю, відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ПАТ «Альфа-Банк» змінило розмір процентної ставки з 29 червня 2010 року за кредитним договором від 20 червня 2008 року № 490074376 з 16,50 % до 20 %, у зв'язку з чим змінився обсяг зобов'язань позивача як поручителя, доказів узгодження з позивачкою таких змін. її зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач не надав.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 20 червня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 490074376, за яким банк надав ОСОБА_8 кредит у сумі 185 285 грн.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 20 червня 2008 року № 490074376 між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки від 20 червня 2008 року № 490074376-П.

Згідно з рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 29 червня 2010 року у справі № 1075-10/123/10 встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» було збільшено процентну ставку листом на адресу ОСОБА_8 з 16,50 % до 20 %.

Згідно з п. 6.2. кредитного договору банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки за кредитом та внесення у зв'язку з цим змін до додатку № 1 до цього договору, за сім днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника.

Відповідно до п. 5.4 договору поруки у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

За правилом ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Обсяг відповідальності поручителя визначається договором поруки. Він може бути таким же, як і обсяг відповідальності основного боржника. Поручитель може прийняти на себе поручительство за виконання основним боржником тих обов'язків, які останній буде приймати на себе у разі зміни зобов'язання у бік збільшення обсягу його обов'язків і відповідальності. Поряд з цим відповідальність поручителя може бути обмежена в будь-який спосіб.

Вирішуючи питання про надання поручителем згоди на зміну зобов'язання, судам необхідно надавати належну оцінку діям поручителя, які б свідчили про надання ним згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15, від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-101цс14, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК є обов'язковими для всіх судів України, за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена).

У даному випадку відповідно до умов укладеного між сторонами договору поруки ОСОБА_7 поручилася за виконання ОСОБА_8 обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору від 20 червня 2008 року № 490074376 або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Пунктом 6.2. кредитного договору визначено, що банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом у разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів, змін в чинному законодавстві тощо. Сторони домовилися, що такі обставини вважаються подіями, що не залежать від волі сторін договору та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Зміна розміру процентів за користування кредитом здійснюється за правилом, відповідно до якого процентна ставка підвищується у разі підвищення вартості кредитних ресурсів. Про зміну розміру процентної ставки за кредитом та внесення у зв'язку із цим змін в додаток № 1 до договору банк повідомляє позичальника за сім днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника, зазначену у розділі № 1. У зв'язку зі зміною процентної ставки у разі настання події, незалежних від волі сторін, позичальник цим надає свою згоду на внесення змін до додатку № 1 до цього договору та викладення додатку № 1 у новій редакції. Сторони погоджуються, що оновлений додаток № 1 набуває чинності з дати зміни розміру процентної ставки. Оновлений додаток № 1, який скасовує попередній і стає невід'ємною частиною цього договору, позичальник отримує в банку самостійно. Банк не має права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку зі зміною кредитної політики банку.

Водночас пунктом 5.4 договору поруки встановлено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

Доказів того, що ОСОБА_7 надавала свою згоду на збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 16,50 % до 20 % судам не надано.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування вказаних висновків суду апеляційної інстанції, а висновки суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Попович О.М. Ситнік