Дата документу 22.09.2016
Справа № 320/4587/16-ц
Провадження № 2/320/3012/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м . Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Бахаєва І.М.

при секретарі - Фурсовій Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», за участю третьої особи: Сектор з питань захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про встановлення нікчемності деяких положень кредитного договору № R0В від 15.07.2013 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить встановити нікчемність з моменту укладення кредитного договору №R0B, що був укладений 15.07.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 в частині пункту 4.2 договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, пункту 4.3 договору - в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 15.07.2013 року між нею та Банком укладений кредитний договір №R0B. За умовами договору Банк надав кошти у розмірі 70000,00 грн., строком до 15.07.2017 року зі сплатою 24 % річних. Відповідно до п. 4.2 зазначеного договору позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту на рахунок Банку.

Позивач вважає, що даний пункт кредитного договору не відповідає вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачу забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, просив встановити нікчемність з моменту укладення кредитного договору від 15.07.2013 року між банком та позичальником в частині п. 4.2 кредитного договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, пунктів 4.3 договору - в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1, не зявилася, була повідомлена про дату час та місце проведення судового засідання належним чином. Від її представника, ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності 29.10.2015 року, надійшла заява з проханням слухати справу без їх участі, на позові наполягав, просив позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача до суду не зявився, був повідомлений про дату час та місце проведення судового засідання належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти позову заперечували на підставах письмових заперечень ПАТ «ВТБ БАНК» від 21.09.2016 року за вихідним № 11335/1-2, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість.

Представник третьої особи: Сектор з питань захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради до суду не зявився, був повідомлений про дату час та місце проведення судового засідання належним чином. Від представника третьої особи надійшло письмове клопотання, проте, що він згоден з рішенням на розсуд суду.

Враховуючи наявність у справі заяв представників обох сторін, суд проводить розгляд справи у відповідності до положень ст. 197 ЦПК України без застосування фіксації судового процесу.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15.07.2013 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» укладений кредитний договір № R0B. За умовами договору Банк надав кошти у розмірі 70000,00 грн., строком до 15 липня 2017 року зі сплатою 24 відсотків на рік за користування кредитними коштами, (а.с.4-6).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому законодавець у ст. 627 ЦК України визначив, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 4.2, 4.3 кредитного договору передбачений обов'язок позичальника по сплаті комісійної винагороди банку.

Так, згідно 4.2 договору, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми Кредиту на рахунок Банку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцеві забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Умовами кредитного договору не визначено, в чому саме полягає надання банком послуг позивачу за управління кредиту та яка саме природа та сутність цих послуг.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За таких обставин суд приходить до висновку, що п. 4.2, 4.3 кредитного договору щодо встановлення комісійної винагороди, є таким, що суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, дана норма прямо встановлює нікчемність такої умови договору.

Системний аналіз вказаних правових норм приводить до висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення тощо.

Частиною 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем (банком) та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Доводи відповідача щодо добровільного підписання позивачем кредитного договору, та передбачення сплати комісійної винагороди, не спростовують даного висновку та не беруться судом до уваги, оскільки добровільне підписання споживачем договору про споживчий кредит та надання споживачем при підписанні згоди стосовно умов договору не перешкоджають йому, як більш слабкій стороні договору про надання споживчого кредиту, оскаржувати умови даного правочину з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», за участю третьої особи: Сектор з питань захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про встановлення нікчемності деяких положень кредитного договору № R0В від 15.07.2013 року такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 215, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 6, 10, 18, 197, 211-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», за участю третьої особи: Сектор з питань захисту прав споживачів виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про встановлення нікчемності деяких положень кредитного договору № R0В від 15.07.2013 року - задовольнити.

Встановити нікчемність з моменту укладення кредитного договору від 15.07.2013 року №R0B між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 пункту 4.2. договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, пункту 4.3 договору в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: І.М. БАХАЄВ