АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/794/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Заїки В.М., Юзюка О.М.,

секретар Кошельник В.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

її представниці ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у квартирі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 березня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у квартирі.

ОСОБА_1 зазначила, що з 3 травня 2007 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_5 Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу вони за договором купівлі-продажу від 9 жовтня 2009 року придбали квартиру АДРЕСА_1, яка відноситься до спільної сумісної власності подружжя. На придбання та ремонт квартири сторони витратили 42000 доларів США, з яких 27000 доларів США ОСОБА_4 виручив від продажу іншої квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, а 15000 доларів США позивачка одержала в дарунок від своїх батьків. Ці кошти, які становлять 42,8% від загальної вартості квартири, належали їй особисто, тому позивачка набула відповідну частку у праві спільної власності на майно.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати її право власності на 42,8% квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано право власності ОСОБА_1 на 22,86% квартири АДРЕСА_1, інші 77,14% квартири залишено у власності ОСОБА_4, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд виходив з того, що сторони придбали квартиру за особисті кошти в сумі 280000 грн., з яких 216000 належали ОСОБА_4, а 64000 грн. - ОСОБА_1, тому частка останньої у праві спільної власності на квартиру становить 22,86%.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати право власності ОСОБА_1 на 11,43% квартири, а в його власності залишити 88,57% квартири, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції зазначив у рішенні обставини, що не підтверджені доказами, неправильно витлумачив застосований закон (ст. 60 СК України) та не дотримався приписів ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України.

У зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає зміні.

Встановлено, що з 3 травня 2007 року до 22 липня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6.

За договором купівлі-продажу від 9 жовтня 2009 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, за 280000 грн., що еквівалентно 35000 доларів США.

На купівлю квартири ОСОБА_4 витратив 216000 грн., що еквівалентно 27000 доларів США, які він виручив від продажу у той же день належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 57 СК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) установлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Для правильного застосування цієї норми та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 1 липня 2015 року (справа № 6-612цс15) і постанові від 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З матеріалів справи вбачається, що сторони придбали спірну квартиру за час шлюбу, проте, як правильно встановив суд першої інстанції, це майно набуте ними за кошти, які частково належали ОСОБА_4 особисто. Визначаючи розмір участі ОСОБА_4 у придбанні квартири, суд правильно керувався ціною майна, зазначеною у договорі, та відсутністю доказів про істотне збільшення вартості квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивачки.

Разом із тим, суд встановив, що інші 64000 грн., які витрачені сторонами на придбання квартири, є особистими коштами ОСОБА_1, при цьому суд послався на недоведеність відповідачем того факту, що вказані кошти належали подружжю.

У відповідності до ч. 3 ст. 10; ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові та жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти.

Отже, саме на сторону, яка заперечує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, покладається обов'язок довести протилежне.

На підтвердження факту витрат особистих коштів на придбання спірної квартири ОСОБА_1 надала суду розписку без дати (а.с. 44), згідно якої вона взяла в борг у своїх батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 15000 доларів (120000 грн.) для придбання квартири (адреса не вказана).

Свідок ОСОБА_8 пояснив у суді, що він надав сторонам як сім'ї матеріальну допомогу на придбання квартири, розраховуючи на їх зворотну допомогу у старості.

Названі докази достовірно не вказують на те, що витрачені сторонами на придбання квартири 64000 грн. належали ОСОБА_1 особисто.

Не врахувавши норм чинного законодавства та не давши належної оцінки дослідженим доказам, суд необґрунтовано виходив з того, що дана обставина доведена.

Ці кошти (64000 грн.) належали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, тому частка участі останньої у придбанні квартири склала 1143/10000 (00):2х100:280000). Саме цю частку у праві спільної часткової власності на квартиру набула ОСОБА_1

Також підлягає зміні рішення суду в частині розподілу судових витрат. Враховуючи розмір задоволених вимог, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід присудити 320 грн. 04 коп. (280000:100х11,43:100) судового збору.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 березня 2016 року змінити.

Позов задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1143/10000 частки квартири АДРЕСА_1 Інші 8857/10000 частки цієї квартири залишити у власності ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 320 грн. 04 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ В.М. Заїка

/підпис/ О.М. Юзюк

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Логінова С.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48