Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., СитнікО.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-В», Товариство з обмеженою відповідальністю «В.Р.Е.М.Я. і К», Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінмост і К», Приватне підприємство «Фірма Вінмост», про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бета-В» (далі - ТОВ «Бета-В»), Товариство з обмеженою відповідальністю «В.Р.Е.М.Я. і К» (далі - ТОВ «В.Р.Е.М.Я. і К»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінмост і К» (далі - ТОВ «Вінмост і К»), Приватне підприємство «Фірма Вінмост» (далі - ПП «Фірма Вінмост»), про поділ майна подружжя.

Зазначав, що з 26 січня 2002 року перебував у шлюбі із ОСОБА_5, який 06 березня 2014 року було розірвано та за час якого сторонами було набуто певне майно, а саме: частка у розмірі 50% статутного фонду ТОВ «БЕТА-В», номінальною вартістю 1 млн. грн; частка у розмірі 49% статутного фонду ТОВ «В.Р.Е.М.Я. і К» номінальною вартістю 1 млн. 960 тис. грн; частка у розмірі 10% статутного фонду ТОВ «ВІНМОСТ І К» номінальною вартістю 20 тис. грн та частка у розмірі 49% власності ПП «Фірма «ВІНМОСТ» номінальною вартістю 3 млн. 920 тис. грн.

Також зазначав, що вищезазначені частки у статутних фондах були оформлені на відповідачку, яка 07 листопада 2013 року без погодження з ним передала майнові права щодо ТОВ «В.Р.Е.М.Я. І К», ТОВ «ВІНМОСТ І К», ПП «Фірма «ВІНМОСТ» ОСОБА_7

У зв'язку із тим, що згоди про поділ спільної власності між ним та відповідачкою не досягнуто, позивач просив поділити в натурі майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за ним права власності на частку у розмірі 50,0% статутного фонду ТОВ «БЕТА-В» та стягнути із ОСОБА_5 2 млн. 450 тис. грн, в якості компенсації за продані майнові права, що були об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Вінницького міського суду від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 липня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що кошти передані до статутних фондів товариства не є спільною власністю подружжя, а також частка у статному фонді товариства не є спільним майном подружжя та не може бути поділена між ними.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Під час вирішення справи судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2002 року до 06 березня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно із витягом з єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_5 не є засновником (учасником) юридичної особи: ПП «Фірма «ВІНМОСТ», ТОВ «ВІНМОСТ І К», ТОВ «В.Р.Е.М.Я. І К».

В матеріалах реєстраційних справ цих юридичних осіб містяться заяви відповідачки про її вихід зі складу засновників цих товариств з передачею прав ОСОБА_7

Згідно з витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідачка є засновником (учасником) ТОВ «БЕТА-В» з розміром внеску до статутного фонду 1 млн. грн, що становить 50% статутного капіталу товариства.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК Українидружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч. 1 ст. 3 ГК України).

Відповідно до ст. 55 ГК Українисуб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

Відносини стосовно майна приватного підприємства та прав учасників регулюються нормами ст. 115, 116 ЦК України та ст. ст. 66, 67, 113 ГК України.

Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України) та Законом України «Про господарські товариства».

За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК Українигосподарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;) одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

За положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Проте судами, на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, в частині вирішення вимог про стягнення компенсації за відчужені майнові права ОСОБА_7, не враховано те, що в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства чи господарського товариства, заснованих одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги у тому числі й виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя та залишили поза увагою те, що відповідачкою під час шлюбу із ОСОБА_4 було внесено до статутного фонду ТОВ «БЕТА-В» - 1 млн. грн, до статутного фонду ТОВ «В.Р.Е.М.Я. і К» - 1 млн. 960 тис. грн, до статутного фонду ТОВ «ВІНМОСТ І К» - 20 тис. грн та до ПП «Фірма «ВІНМОСТ» номінальною вартістю 3 млн. 920 тис. грн, у зв'язку із чим, не перевірили чи вказані частки у статних фондах товариств та передані до статутних фондів товариств кошти набуті відповідачкою за рахунок належних подружжю коштів, тобто чи були вони набуті в період шлюбу, чи відносяться вони до спільного сумісного майна подружжя (нажиті спільною участю подружжя або працею), отже висновок судів про те, що позивач не має права на грошову компенсацію частки у відчужених майнових правах ОСОБА_5 є передчасним.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до місцевого суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 липня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік