Справа № 752/2530/16-ц
Провадження № 2/752/2672/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 жовтня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Бурлака Т.М., Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджітал Скрінз», третя особа - ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказів та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати її звільнення незаконним та зобов'язати відповідача ТОВ «Діджітал Скрінз» поновити її на посаді юрисконсульта ТОВ «Діджітал Скрінз»; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення до дати фактичного поновлення та зобов'язати ТОВ «Діджітал Скрінз» внести запис до її трудової книжки про визнання недійсним запису про звільнення 15 січня 2016 року.

16.03. 2016 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, в які остання просила стягнути з ТОВ «Діджітал Скрінз» на користь компенсацію завданої їй моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень та зобов'язати директора ТОВ «Діджітал Скрінз» у присутності працівників ТОВ «Діджітал Скрінз» принести вибачення за допущенні факти дискримінації; інші позовні вимоги залишити без змін.

31.05.2016 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій остання просила визнати незаконними наступні рішення ТОВ «Діджітал Скрінз: Наказ № 220-К від 03 листопада 2015 року, Наказ № 267-1 від 09 листопада 2015 року, Наказ № 9-к від 15 січня 2016 року, інші позовні вимоги залишити без змін.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 лютого 2013 року ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта ТОВ «Діджітал Скрінз», на підставі наказу про прийняття на роботу № 10-К від 12 лютого 2013 року та трудового договору № 71 від 12 лютого 2013 року, про що внесено відповідний запис до трудової книжки серії НОМЕР_1, за номером 13 від 12 лютого 2013 року.

Протягом виконання позивачем трудових обов'язків у відповідача, а саме з 12 лютого 2013 року по 15 січня 2016 року, включно, зауважень з боку ТОВ «Діджітал Скрінз», щодо якості роботи позивача не було. Дисциплінарні стягнення до позивача не застосовувалися. Окрім того, протягом строку її роботи двічі, а саме 14 березня 2014 року і 18 серпня 2015 року застосовувалося заохочення ву вигляді премії на суму 4 772,03 грн. та 10 784,092 грн.

15 січня 2016 року ТОВ «Діджітал Скрінз» звільнив позивача з займаної посади та вніс наступні записи до її трудової книжки:

4 січня 2016 року - запис про звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників, п.1 с. 40 КЗпП згідно наказу № 271-К від 29 грудня 2015 року;

15 січня 2016 року- запис № 14 недійсний. Звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП згідно наказу № 9-К від 15 січня 2015 року (запис №15).

Вищевказане звільнення з посади вважає безпідставним, необгрунтованим, а також проведеним з грубим порушенням вимог чинного законодавства та таким, що порушує її права.

Позивач зазначає, що відповідач, в порушення вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, звільнив її з займаної посади 15.01.2016 року на підставі наказу №9-к від 15.01.2016 року, не пропонуючи їй при цьому переведення на інші вакантні посади та не перевіряючи можливість її переведення за її згодою на іншу роботу.

Також, позивач вказує, що ані в її перший робочий день після завершення періоду непрацездатності, тобто 14.01.2016 року, який мав стати датою звільнення згідно попередження листа ТОВ «Діджітал Скрінз» від 04.01.2016 року за №657/16, ані в день звільнення 15.01.2016 року, відповідачем не було видано їй наказу про звільнення, трудову книжку, розрахунок виплат, належних при звільненні, а також не було проведено виплату належних їй грошових коштів.

Вказані дії відповідача перешкоджають позивачу в отриманні допомоги по безробіттю та реєстрації в статусі безробітної, оскільки відповідач не надає довідку про середню заробітну плату, яка вимагається для реєстрації у центрі зайнятості, а також належного розрахунку розміру допомоги.

В обґрунтування позовних вимог в частині визнання незаконним Наказу №220-к від 03.11.2015 року щодо скорочення посади юрисконсульта, позивачка також посилається на те, що його видано на виконання протоколу загальних зборів учасників, існування та достовірність якого викликає сумніви.

Крім того, як на підставу для стягнення з відповідача суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. та зобов'язання Директора ТОВ «Діджітал Скрінз» публічно у присутності працівників ТОВ «Діджітал Скрінз» принести вибачення за допущені факти дискримінації, остання зазначає, що внаслідок порушення відповідачем ст. 43 КЗпП України, ст. 46 Конституції України та втручання в її особисте життя, у тому числі розголошення відомостей про особисте життя без надання відповідного дозволу, вона відчуває довготривалі моральні страждання, переживання, депресію, порушення звичайного ритму життя та перебуває у пригніченому стані, спричинених втратою джерела доходу, приниженням її як фахівця, роботу та внесок якого у діяльність компанії було перекреслено, та як людину, до якої принизливо ставляться.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що звільнення позивачки з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд надходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 12.02.2013 року ОСОБА_1 прийнято до ТОВ «Діджітал Скрінз» на посаду юрисконсульта, за строковим трудовим договором (наказ № 10-К від 12.02.2013 р).

Відповідно до наказу від 15.01.2016 року №9-К ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 15.01.2016 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників (т.1, а.с.104 ).

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1, як на підставу позовних вимог в частині визнання звільнення незаконним, зобов'язання поновити на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання внести запис до трудової книжки про визнання недійсним запису про звільнення 15.01.2016 року та визнання незаконними Наказу №220-к від 03.11.2015 року та Наказу №9-к від 15.01.2016 року, посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст. 40, 47, 49-2 КЗпП України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вимогами ч.ч. 1-3 статті 492 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням зап. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як встановлено в судовому засіданні в ТОВ «Діджітал Скрінз» дійсно мали зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників з 04.01.2016 року, що стверджується протоколом загальних зборів ТОВ «Діджітал Скрінз» №100 від 26.10.2015 року, а також копії Наказу ТОВ «Діджітал Скрінз» від 03.11.2015 року за №220-К.

При цьому, згідно з ч.3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач, приймаючи рішення про скорочення штату працівників, діяв в межах своєї компетенції наданих йому законом прав.

Також, судом встановлено, що на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України 03.11.2015 року відповідачем було повідомлено позивача про її наступне вивільнення, про що свідчить копія письмового повідомлення від 03.11.2015 року за №550/15 із розпискою позивачки про отримання такого повідомлення (т. 1, а.с. 58).

При цьому, як вбачається з Акту від 03.11.2015 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення із запропонованими вакантними посади, відповідачем одночасно з попередженням про звільнення, тобто 03.11.2015 року, було запропоновано позивачці вакантні посади в ТОВ «Діджітал Скрінз» шляхом надання для ознайомлення списку вакантних посад на ТОВ «Діджітал Скрінз» станом на 03.11.2015 року, але остання відмовилася від такого ознайомлення (т. 1, а.с. 61).

Також слід зазначити, що як складання вищенаведеного Акту, так і відмова позивача від ознайомлення з списком вакантних посад в ТОВ «Діджітал Скрінз», підтверджуються показання третьої особи - Директора ТОВ «Дідіжтал Скрінз» ОСОБА_2 та не спростовуються показаннями свідка ОСОБА_3

Таким чином, беручи до уваги вище встановлені обставини справи, а також враховуючи правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15 та правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України, суд вважає, що відповідачем було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивачки, а також своєчасного її попередження за два місяці про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, в день запланованого звільнення позивачки, а саме 04.01.2016 року, останній був виданий лист непрацездатності, згідно якого вона в період з 04.01.2016 року по 13.01.2016 року включно перебувала на лікарняному (т. 1, а.с. 98).

У зв'язку з зазначеним та виконання вимог ст. 40 КЗпП України, відповідачем було надіслано поштою на адресу позивача письмове повідомлення від 04.01.2016 року №657/16 про заплановане перенесення проведення звільнення після завершення періоду тимчасової непрацездатності останньої (т. 1, а.с. 62-63).

Крім того, Наказом №05-ОД від 04.01.2016 року в ТОВ «Діджітал Скрінз» було створено комісію з встановлення обставин відсутності позивача на робочому місці, згідно актів якої була зафіксована відсутність позивача на роботі в період з 04.01.2016 року по 15.01.2016 року (т. 1, а.с. 65-95).

Водночас, враховуючи те, що відповідно до службової записки директора (управителя) департаменту з персоналу ОСОБА_4 від 14.01.2016 року позивач впродовж робочого часу 14.01.2016 року з 09 год. 30 хв. до 18 год. 30 хв. в офіс відповідача за адресою: м. Київ, вул.Гайдара,50, не з'явилась та не надала листок непрацездатності, останню було звільнено 15.01.2016 року.

При цьому, твердження позивачки про те, що її мали б звільнити в перший день її виходу на роботу після лікарняного, тобто 14.01.2016 року, судом не беруться до уваги, оскільки вимогами ст. 49-2 КЗпП України встановлено лише обов'язковість дотримання власником двомісячного терміну попередження про наступне вивільнення, однак не передбачено його обов'язку звільняти працівника зі сплином денного терміну.

Крім того, слід зазначити, що посилання позивачки в обґрунтування своїх позовних вимог на ті обставини, що відповідачем не було видано їй наказу про звільнення, трудову книжку, розрахунок виплат, належних при звільненні, а також не було проведено виплату належних їй грошових коштів, не впливають на вирішення питання щодо законності звільнення позивачки за п.1 ст. 40 КЗпП Українита не є підставою для визнання звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, а тому, з огляду на роз'яснення, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, вони не приймаються судом до уваги при вирішенні даної позовної вимоги.

Відтак, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання звільнення позивачки незаконним, зобов'язання поновити її на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання внести запис до трудової книжки про визнання недійсним запису про звільнення 15.01.2016 року та визнання незаконним Наказу №9-к від 15.01.2016 року.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними Наказу №220-к від 03.11.2015 року та Наказу №267-1 від 06.11.2015 року, слід зазначити наступне.

Як вже було встановлено судом, Наказ відповідача №220-к від 03.11.2015 року виданий останнім в межах наданих йому законом прав та повноважень, а тому твердження позивачки про його незаконність є безпідставними.

В обґрунтування позовних вимог щодо визнання незаконним наказу №267-1 від 06.11.2015 року, позивачка посилається на те, що відповідач порушив порядок зміни істотних умов праці та примусив її працювати на змінених умовах без її згоди, надання якої, в свою чергу, передбачено приписами ст. 32 КЗпП України.

Так, як встановлено в судовому засіданні, Наказом ТОВ «Діджітал Скірнз» від 06.11.2015 року за №267/1 було переміщено з 09.11.2015 року робочі місця директора з юридичних питань та юрисконсульта ТОВ «Діджітал Скрінз» з адреси орендованого офісного приміщення ОВ «Діджітал Скрінз»: м. Київ, вул.. Гайдара, буд. №50, 5 поверх, на інші робочі місця у орендоване офісне приміщення ТОВ «Діджітал Скрінз» за адресою: м. Київ, вул. Героїв Космосу, 4, 3-й поверх, кімната №336.

Факт оренди відповідачем офісного приміщення за адресою: м.Київ, вул. Героїв Космосу, 4, 3-й поверх, каб.№ 336, підтверджується копією Додаткової угоди №5 від 06.11.2015 року до Договору суборенди №ТРК-008504/2013/ДС-008488/2013 від 16.12.2013 року.

Водночас, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії даного Наказу, позивачка ознайомилась з ним під розпис 06.11.2015 року та письмово висловила свої зауваження, вказавши, що таке переміщення є зміною істотних умов праці.

Разом з тим, згідно з додатком №1 до Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених постановою Мінпраці України від 01.09.1992 року №41, під робочим місцем розуміється місце постійного або тимчасового перебування працівника в процесі трудової діяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України істотними умовами праці є: система та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші.

Як встановлено в судовому в судовому засіданні, фактично позивача було переміщено на інше робоче місце на тому ж підприємстві, у тій же місцевості та в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленого трудовим договором, копія якого наявна в матеріалах справи (т. 1, а.с. 10-14). Із змісту Наказу №267-1 від 03.11.2015 року не вбачається суті істотних змін у роботі позивачки.

Таким чином, суд вважає, що переміщення позивача на інше робоче не можна вважати зміною істотних умов її праці, а відтак обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову в частині визнання Наказу №267-1 від 03.11.2015 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки згідно з ч. 2 ст. 32 КЗпП України переміщення працівника не потребує його згоди.

Враховуючи те, що позивачкою не доведено належними та допустити доказами незаконність вищенаведених наказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконними Наказу №220-к від 03.11.2015 року та Наказу №267-1 від 06.11.2015 року, задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як вбачається з матеріалів справи, з Наказом №220-К від 03.11.2015 року та Наказом №267-1 від 06.11.2015 року відповідач ознайомив позивачку 03.11.2015 року та 06.11.2015 року відповідно, що підтверджується її власними підписами на цих наказах.

Проте, з позовними вимогами про скасування даних наказів позивача звернулась до суду лише 18.02.2016 року, тобто з пропуском тримісячного терміну, встановленого вимогами ст. 233 КЗпП України.

В свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника

Водночас, при зверненні до суду з даними позовними вимогами клопотань про поновлення пропущеного строку позивачкою не заявлялось, а під час обговорення в судовому даного питання, причин, які б вказували на поважність пропуску звернення до суду, позивачкою не вказано, а також не надано жодних доказів на підтвердження неможливості звернутись до суду із позовом у встановлений строк.

Між тим, у п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Окрім того, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року №6-12356св15).

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позову в частині скасування визнання незаконними Наказу №220-к від 03.11.2015 року та Наказу №267-1 від 06.11.2015 року слід відмовити у зв'язку із необґрунтованістю, то зазначене слугує самостійною підставою для відмови при пропуску строку звернення до суду.

Стосовно позовних вимог позивачки про зобов'язання Директора ТОВ «Діджітал Скрінз» вчинити певні дії, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно вимог ч. 2 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

При цьому, з системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 33 ЦПК України вбачається, що правом визначення кола відповідачів наділений виключно позивач, що унеможливлює вирішення питання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів з ініціативи суду.

Беручи до уваги вищенаведені положення законодавства, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки про зобов'язання Директора ТОВ «Діджітал Скрінз» вчинити певні дії, оскільки останній не є відповідачем у справі, а був залучений до участі у справі третьою особою без самостійних вимог.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язківка і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення трудових прав позивачки при її звільненні з боку відповідача, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди позивачці.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 40, 492, 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 30, 33,57-60, 64, 81, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя