Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.09.2016 Справа №607/6332/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого В.М.Братасюка

з участю секретаря О.І.Чичкевич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ «БМ Банк» про визнання права власності на 2/3 частини квартири в порядку поділу майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини квартири в порядку поділу майна подружжя, посилаючись на те, що 04.10.2007 року сторони зареєстрували шлюб, під час якого ними було придбано спільне майно двокімнатну квартиру за адресою м.Тернопіль, вул.Довженка, 11/25. 28.10.2015року шлюб між ними було розірвано. В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3, 16.04.2010року, яка проживає із позивачкою і перебуває на її утриманні, відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки. В позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя, з врахуванням інтересів доньки. Тому просить суд відступити від принципу рівності часток подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить поділити вказану квартиру, визнавши за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та постановляє заочне рішення. За даних обставин, у відповідності до ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів

Представник третьої особи ПАТ «БМ Банк» в судове засідання не зявився, надіслано суду листа про слухання справи у відсутності представника банку, вимог щодо предмету іпотеки квартири АДРЕСА_1 за Договором іпотеки №8454 від 10.12.2010року не має, у звязку із повним виконанням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, укладеним між останнім та АТ «БМ Банк», припинено дію Договору іпотеки.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.2007року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.10.2015 року.

В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3, 16.04.2010року, що стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 1-ИД №115873 від 12.05.2010року, яка проживає із позивачкою і перебуває на її утриманні.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.10.2015 року вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_3, 16.06.2010року, в твердій грошовій сумі в розмірі 800грн. щомісячно, починаючи з 14.07.2015року до досягнення дитиною повноліття.

Однак згідно довідки Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції №30/1067 від 04.05.2016року за ОСОБА_4 числиться заборгованість станом на 01.06.2016року у розмірі 8000грн.

10.12.2010 року ОСОБА_2 під час шлюбу придбав у приватну власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №36760093 від 24.04.2015року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №67902848 від 13.09.2016року.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Проте згідно ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, ч. 2 статті 372 ЦК України передбачає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відтак згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні».

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними» (реєстраційний номер в ЄДРСР - 14887466 в).

Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5.

Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть невизнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений.

Аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що наявний спір про право, оскільки ОСОБА_2 відмовляється в позасудовому порядку оформити за своєю дружиною 2/3 частки спільно придбаного об'єкту нерухомого майна, а відтак системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача про поділ майна подружжя підлягають до задоволення шляхом поділу квартири, що є у спільній сумісній власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, оскільки саме на такий поділ обєкта права спільної сумісної власності подружжя є всі правові підставі, малолітня дитина подружжя проживає із позивачкою ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні, відповідач ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11 ч.1, 60, ч.1, 210, 213, 215, 222,224-226 ЦПК, ст.ст.60,70,71 СК України ст.ст. 3, 16, 364,372 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ПАТ «БМ Банк» про визнання права власності на 2/3 частини квартири в порядку поділу майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення заочного рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд.

Головуючий суддяОСОБА_5