Ухвала

іменем україни

16 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Арцизької міської ради Одеської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 16 червня 2015року та рішення апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 184 725 грн 42 коп. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу за час вимушеного прогулу за період із 30 квітня 2013 року до 19 січня 2015 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Арцизької міської ради Одеської області від 10 листопада 2010 року № 1 VI визнано повноваження його як міського голови, а рішенням відповідача від 30 квітня 2013 року № 1166 VI достроково ці повноваження припинено. Зазначив, що на порушення вимог ст. 47 КЗпП України йому у день звільнення не було видано трудової книжки та він не отримував від міської ради повідомлення про необхідність отримати трудову книжку, а фактично трудову книжку він отримав 19 січня 2015 року.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 16 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Арцизької міської ради Одеської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки у розмірі 125 622 грн 54 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, змінити рішення суду першої інстанції шляхом задоволення його позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду, вищестоящого органу або прокурора.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, при цьому зазначив, що у матеріалах справи (а. с. 28) є акт від 06 травня 2013 року, який був складений комісією у складі: секретаря міської ради ОСОБА_4, заступника міського голови ОСОБА_5, спеціаліста-бухгалтера міської ради ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 відмовився отримати на руки трудову книжку, мотивуючи свою відмову тим, що звертається до суду з позовом про визнання рішення протиправним та поновлення його на посаді, трудову книжку має намір забрати після ухвалення судом рішення.

При цьому апеляційний суд правильно урахував, що у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 не заперечував той факт, що у травні 2013 року у приміщенні міської ради йому було запропоновано отримати трудову книжку, але йому не сподобалось, що зазначене було сказано у коридорі та він відмовився, сподіваючись на поновлення на посаді у судовому порядку.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано вважав, що про порушення свого права позивач знав ще у травні 2013 року, але до суду звернувся лише у 2015 році, тобто із пропущенням установлених вказаними вище нормами матеріального права строків, при цьому обґрунтовано зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що початок перебігу строку для звернення до суду починається з дати фактичної видачі трудової книжки.

Разом із тим судові рішення, на які посилався позивач, а саме: рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 02 серпня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду 18 квітня 2014 року, апеляційний суд обґрунтовано визнав такими, що не можуть бути визнані поважними підставами для поновлення строку на його звернення до суду з цим позовом.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі позивача доводи про те, що трудову книжку не було вручено йому із вини Арцизької міської ради Одеської області, тому є підстави для застосування ч. 4 ст. 235 КЗпП України; що ніхто не пропонував йому у травні 2013 року отримати трудову книжку; що невидача трудової книжки є триваючим порушенням, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду з цим позовом починається від дня фактичного отримання трудової книжки, або дня, коли працівник відмовився її отримувати, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

І.К.Парінова