Справа № 464/9592/15 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/3065/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, позивача - ОСОБА_3, представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, з участю третьої особи - Прокуратури Львівської області про зобов»язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов'язання видати спеціальний ордер на вселення в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї одну особу - ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є призначеним в органи прокуратури Львівської області в іншу місцевість на підставі державного розподілу випускників Національної юридичної академії ім. Я.Мудрого (м. Харків), і з 20.07.2005 працює в органах прокуратури. На підставі наказу прокурора Львівської області від 13.06.2014 № 507к йому надано службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї одну особу - ОСОБА_3. Вказав, що не має власного житла, змушений винаймати житло, тоді як право на житло гарантовано Конституцією України. Вказав, що незважаючи на право на отримання службового житла, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради тривалий час не видає йому спеціальний ордер. Просить врахувати, що до відповідача з приводу вирішення питання видачі спеціальних ордерів неодноразово звертався профспілковий комітет працівників прокуратури Львівської області. Однак, останній протягом тривалого часу надавав лише інформацію про те, що питання надання службового житла працівникам прокуратури не є пріоритетним. Вважає, що відповідачем порушено його право на вселення у спірне службове житло та проживання у такому. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, з участю третьої особи - Прокуратури Львівської області про зобов»язання до вчинення дій - задоволено.

Зобов'язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради видати ОСОБА_3 спеціальний ордер на вселення у однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для проживання сім'ї з однієї особи ОСОБА_3

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року оскаржив Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом невірно встановлено обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд не надав належної оцінки тому факту, що позивачу не відмовляли у видачі спеціального ордеру на вселення. Окрім того, судом при прийнятті рішення невірно витлумачено підставність для задоволення позовних вимог, оскільки департамент жодним чином не заперечує проти права позивача на отримання службового житла відповідно до законодавства, яке регулює дані правовідносини. В той же час відповідач довів суду той факт, що ним не чинилися дії щодо невидачі позивачу спеціального ордеру на вселення, а таке лише переноситься на якийсь час. Судом не доведено факту порушення, чи непорушення відповідачем вимог закону при прийнятті рішень щодо закріплення за позивачем службового житла. Відповідно, у відповідача відсутні правові підстави для звернення до суду з подібними вимогами.

Не враховано судом першої інстанції і те, що вирішення питання про надання службового житла позивачу, як працівнику прокуратури, не є пріоритетним, з огляду на те, що на даний час існують категорії громадян, які потребують першочергового вирішення питання про забезпечення житлом.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 16 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі вірно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 15 ЦПК України захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із житлових, зокрема, відносин підлягає захисту судом в порядку цивільного судочинства. Згідно п.24-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», у порядку цивільного судочинства розглядаються спори за позовами громадян щодо захисту порушеного права на житло, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом її прав, свобод чи інтересів. Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

На підставі ст. ст.10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, задовольняючи позов та посилаючись, зокрема, на ст. ст. 121, 122 ЖК України, ст. 19 Конституції України, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира позивачу надана на законних підставах, рішення про надання такої ніким не оскаржене та не визнане недійсним у судовому порядку. Також, встановлено, що документи для видачі спеціального ордеру в порядку ст.122 ЖК України подавалися, проте, такий до цього часу не видано. Разом з тим, спеціальний ордер видається не пізніше, ніж протягом одного місяця з часу прийняття рішення про надання житлового приміщення. Житло, яке має статус службового, черговикам не може бути надане, а у даному випадку дискреційні повноваження відповідача, як адміністративного органу, не допускають відкладення розгляду питання без обрання іншого конкретного юридично допустимого рішення. Зважаючи на вказане, оскільки відповідач діяв всупереч наданим повноваженням, отримавши належні документи рішення про видачу позивачу спеціального ордеру не прийняв, відтак порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку у заявлений ним у позовних вимогах спосіб.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги - безпідставні.

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ст. 120 ЖК України порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

За приписами ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Народному депутату України спеціальний ордер видається Управлінням справами Верховної Ради України. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Зважаючи на вказані норми закону, а також «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Україні», затвердженого Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 1988 р. № 37; «Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», затвердженого ухвалою Львівської міської ради №219 від 19.10.2006 року; «Положення про департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради», затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2006 року № 1206, зі змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 31.07.2009 року № 579, - слід вказати про те, що первинним і основним рішенням про надання службового жилого приміщення позивачу є наказ Прокуратури Львівської області № 807 к від 13.06.2014 року за якими останньому надано спірну квартиру як службову на склад сім'ї з однієї особи.

За наслідками таких рішень позивач набув право на користування спірним житлом, як службовим, та йому повинен був бути виданим спеціальний ордер на вселення у спірне житло, як підстава для вселення.

Вказане вбачається із того, що позивач призначений в органи прокуратури Львівсьої області в іншу місцевість на підставі державного розподілу випускників Національної юридичної академії ім. Я. Мудрого (м. Харків), з 20.07.2005 працює в органах прокуратури Пустомитівського району Львівської області. З 12 квітня 2013 року ОСОБА_3 перебуває на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області.

На виконання рішення громадської комісії з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради від 10 грудня 2013 року №17, в.о. директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради затверджено акт №7 від 12 грудня 2013 року, яким управлінням житлового господарства Львівської міської ради передано, а прокуратурою Львівської області прийнято, серед інших, квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 985 від 20 грудня 2013 року, квартирі АДРЕСА_1 надано статус службової. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 закріплена за прокуратурою Львівської області як службове житло. Вказана обставина не оспорюється сторонами.

Службова квартира - особлива категорія житла, яке надається людині саме у зв'язку з його роботою в певній організації або на конкретній посаді.

Відтак, до основних ознак службового жилого приміщення відноситься, зокрема - характер трудових відносин працівника, що дає право на користування службовим житлом.

13.06.2014 року прокуратурою Львівської області до Львівської міської ради надіслано звернення про оформлення та видачу ОСОБА_3 спеціального ордеру.

Однак, як на час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційнолї інтсанції відповідач не виносив і не приймав рішення з приводу закріплення за позивачем вказаної службової квартири, причини, з яких питання на засідання не виносилось представнику відповідача не відомі, спеціальний ордер не видано.

Закон, у даному випадку Житловий Кодекс України (ст.ст. 121, 122), - не передбачає необхідності ухвалення додаткових рішень будь-яким органом (зокрема і виконавчим комітетом ради, у даному випадку відповідачем) про надання вказаного житла як службового для набуття права користування ним.

Відсутність рішення відповідача, про яке вказує апелянт, а саме про закріплення службового житла за позивачем, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень по суті щодо необхідності винесення такого рішення та видачі ордеру, з посиланням на зайнятість та необхідність тривалої підготовки для видачі такого, - як технічні питання невидання такого протягом тривалого часу, - жодним чином не може вплинути та необхідність видачі позивачу ордера на вселення у спірну квартиру.

Зважаючи на статус житла, прерогатива надання такого належить Прокуратурі Львівської області, рішення про що нею прийняте.

Рішення відповідача про закріплення такого житла перед видачею ордеру, фактично є формальною стадією лише перевірки дотримання законодавства при винесенні такого рішення прокуратурою Львівської області. Відповідач не взмозі прийняти іншого рішення, окрім закріплення такого за позивачем у випадку дотримання вимог закону при ухваленні рішення про надання такого позивачу її роботодавцем. Він не вправі надати такого іншій особі, змінити його статус із службового на інший, тощо. Тому, посилання про перебування на черзі на отримання житла інших осіб у даній ситуації є безпідставним та таким, що жодним чином не може впливати на надання спірної квартири позивачу.

У даному випадку свобода розсуду, тобто обрання між кількома юридично допустимими рішеннями те, яке він вважає найкращим за даних обставин відповідача обмежується або видачею ордеру або невидачею такого із наведенням підстав неможливості, в силу закону, видати такий. Крім цього, слід вказати і про те, що у даному випадку свободи розсуду у відповідача не існує, оскільки єдиним можливим рішенням відповідача могло б бути рішення про закріплення службового житла за позивачем, оскільки, як вказано і представником відповідача, будь-яких даних про необхідність винесення рішення про відмову у закріпленні службового житла за позивачем - немає, про такі не відомо та доказів цього не представлено і суду апеляційної інтсанції.

Зважаючи на вказане, судом, при ухваленні оскаржуваного рішення, не підмінено собою орган місцевого самоврядування, а вирішено питання про захист житлових прав позивача, які у нього виникли на підставі зазначених вище рішень і у інший спосіб захищені бути не могли.

Враховуючи те, що після винесення необхідних рішень про надання позивачу службового приміщення у нього виникло право на житло та право на отримання на підставі таких спеціального ордеру для вселення, тобто право на користування конкретним житловим приміщенням, право на яке у нього виникло раніше (після винесення рішення про надання йому такого), слід вказати і про те, що проявлена бездіяльність відповідача щодо видачі позивачу такого ордеру (для видачі якого слід винести рішення про закріплення за ним такого) фактично порушує право позивача на житло.

Відповідач, зважаючи на дотримання вимог закону Прокуратурою Львівської області, прерогативою якої є винесення такого рішення, про що жодних заперечень від відповідача не надходило, а навпаки стверджено про відсутність інформації щодо неможливості надання такого житла позивачу; безпідставною, протягом тривалого часу невидачею ордеру фактично порушує житлові права позивача, права на користування наданого йому житла, не надаючи відповідного ордеру на вселення.

Враховуючи вказане, обраний спосіб захисту позивачем його порушених житлових прав є вірним та вимога заявлена ним у позові вірно задоволена судом першої інстанції. Вказане рішення винесене, також, і у відповідності до ст. 47 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод слід, також, вказати і про те, що у даному випадку орган держави у порушення вимог закону, протиправно втручається у житлові права позивача порушуючи такі, без жодних на те необхідних підстав втручання у демократичному суспільстві. Бездіяльність відповідача, не вчинення необхідних, законних дій тривалий час позбавляють позивача права на житло.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та таку відхилити, рішення ж суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.