ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Маляренка А.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 04 травня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого, відповідно до статуту є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6) був укладений кредитний договір № CM-OAU/1621/2006, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 500 000,00 доларів США, зі сплатою 44,01 % річних за користування кредитними коштами, на строк до 06 травня 2013 року.

За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») прийняло право вимоги за кредитним договором від 04 травня 2006 року № CM-OAU/1621/2006.

На забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань 18 березня 2013 року між банком та ОСОБА_7 був укладений договір поруки № OAU/1621/2006, за умовами якого ОСОБА_7 прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання основного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору поруки, розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою становить 100,00 грн.

У свою чергу, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 09 грудня 2014 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 340 192, 84 дол. США, яку позивач просив стягнути з ФОП ОСОБА_6 та солідарно з відповідачів 100 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CM-OAU/1621/2006 від 04 травня 2006 року, яка утворилась станом на 09 грудня 2014 року у розмірі 340 192,84 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 5 281 735,38 грн, з яких: 309 266,22 дол. США, що еквівалентно 4 801 577,64 грн - тіло кредиту; 30 926,62 дол. США, що еквівалентно 480 157,73 грн - пеня.

Стягнуто в солідарному порядку з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою у розмірі 100,00 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судові витрати в розмірі 3 654,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року скасовано.

Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ФОП ОСОБА_6 утворилася заборгованість внаслідок невиконання умов кредитного договору, яка підлягає стягненню з неї на користь позивача та 100 грн в солідарному порядку з відповідачів за договором поруки.

Скасовуючи рішення місцевого суду та закриваючи провадження у справі в частині вимог до ФОП ОСОБА_6, апеляційний суд виходив з того, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог до поручителя, апеляційний суд виходив з того, що кредитний договір укладено строком до 06 травня 2013 року, тобто з цієї дати строк виконання основного зобов'язання (повернення кредиту в повному обсязі) настав.

З позовом до позичальника та поручителя позивач звернувся у грудні 2014 року, тобто протягом шести місяців банк не пред'являв вимог до поручителя, а тому порука є припиненою.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 04 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого, відповідно до статуту є ПАТ «ОТП Банк» та ФОП ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № CM-OAU/1621/2006, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 500 000,00 доларів США.

Згідно з умовами договору, позичальник зобов'язався сплачувати банку за користування кредитом у розмірі 44,01 % річних та зобов'язався повернути кредит у повному обсязі у строк до 06 травня 2013 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 04 травня 2006 року № CM-OAU/1621/2006.

На забезпечення виконання умов кредитного договору від 04 травня 2006 року № CM-OAU/1621/2006, 18 березня 2013 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_7 був укладений договір поруки № OAU/1621/2006, згідно з умовами якого ОСОБА_7 прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання основного договору .

Відповідно до п. 2.2. договору поруки, розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою становить 100,00 грн.

Аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспрюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-467цс15.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відхилити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік