Справа № 639/2791/14-ц
№ 2/639/31/16
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Срокіної І.І.,

за участю секретаря Макушенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 270,1 кв.м., розташований в м. Харкові по пров. Книшевському № 7 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0869 га, яка розташована в м. Харкові по пров. Книшевському № 7 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1; припинити право власності відповідача на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що належить йому на праві власності; припинити право власності відповідача на 1/ 2 частину земельної ділянки, що належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку; визнати право власності на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за ОСОБА_1; визнати право власності на 1/ 2 частину земельної ділянки за ОСОБА_1

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 27.02.1998 р. по 22.03.2013 р. позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, сумісних дітей не має. 22.03.2013 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова шлюб розірвано. За час перебування в шлюбі відповідач набув у власність житловий будинок літ. А-1 з надвірними будівлями в м. Харкові по пров. Книшевському № 7; земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0869 га, яка розташована в м. Харкові по пров. Книшевському № 7. З 2008 р. відповідач працював і мешкав в Російській Федерації (Москві). За час перебування у шлюбі та після його розірвання сторони не здійснювали поділу зазначеного майна, що знаходиться в їхній спільній сумісній власності, договір про поділ майна не укладали. На даний час відповідач повернувся до України та став самостійно мешкати у спірному житловому будинку.

Враховуючи, що у неї не має іншого житла де проживати з сином, для неї стало актуальним питання визначення правового режиму вказаного спільного сумісного нерухомого майна.

Спірне майно приватизовано в 1993 р. батьками відповідача та самим відповідачем по 1/ 3 на кожного, після чого у 2002 р. батьки відповідача подарували йому свої частки (2/ 3) будинку.

В червні 2002 р. батьки відповідача поїхали на постійне місце проживання до Германії. В січні 2003 р. вони стали проводити реконструкцію спірного житлового будинку. Фактично усією реконструкцією будинку займалася вона, також займалася і укладанням договорів з комунальними службами, оформленням документів на право власності за відповідачем на земельну ділянку. Відповідно до паспорту земельної ділянки по пров. Книшевському, 7 в м. Харкові, загальна площа будинку складає 172,1 кв.м.

31.01.2004 р. відповідач видав на імя позивача довіреність щодо представлення його інтересів стосовно узаконення проведеної реконструкції (перепланування) належного відповідачу житлового будинку з надвірними будівлями. Загальна площа будинку після реконструкції складає 270,1 кв.м.

У відповідності до технічного паспорту на спірний житловий будинок станом на 05.04.2004 р. вбачається, що за адресою: м. Харків, вул. Книшевського, 7, розташований житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 270,1 кв.м., підвал якого викладений з цегли, перший поверх деревяний обкладений цеглою, мансандра викладені з цегли, сені, вхід в підвал, прибудова та крильце викладені з цегли, балкон вилитий з бетону. Також побудований гараж літ. «Л», та надвірні споруди: ворота з калиткою, зливна яма № 2, замощення 1, паркан № 3, та № 4. За новим технічним паспортом знесені сарай літ. «З», «К», загорожа № 1, побудований новий капітальний гараж з цегли, перебудований фундамент житлового будинку, виконаний благоустрій, у тому числі з будівництва нового цегляного паркану та улаштуванням асфальтобетонного покриття у дворі. Майно чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових витрат, тому воно є обєктом права сумісної власності як подружжя.

З посиланням на вимоги ч.3 ст. 368 ЦК України,ст.62,70,71 СК України просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Окрім того, 10.06.2013 р. ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, у якому просила поділити нерухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та зареєстроване за останнім, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями , загальною площею 270,1 кв.м., розташований в м. Харкові по пров. Книшевському 7, земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0869 га, яка розташована в м. Харкові по пров. Книшевському, 7; припинити право власності відповідача на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що належить йому на праві власності; припинити право власності відповідача на 1/ 2 частину земельної ділянки, що належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку; визнати право власності на 1/ 2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за ОСОБА_1; визнати право власності на 1/ 2 частину земельної ділянки за ОСОБА_1

ОСОБА_2 також звертався до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про повернення особистого майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.02.2014 р. у задоволені позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.03.2014 р. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 22.10.2014 р. рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.02.2014 р. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20.03.2014 р. в частині позову ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції і вона перебувала в провадженні судді Шиянової Л.А.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.02.2015 р. обєднано в одне провадження цивільні справи - № 639/2791/14-ц та справу № 639/4827/13-ц.

У судовому засіданні представник позивача вимоги викладені у позовних заявах підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Позивач у письмових поясненнях зазначила, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за його бажанням не працювала, у зв'язку з чим сімейні обов'язки розподілялися за взаємною згодою та у відповідності з інтересами сім'ї. На прохання відповідача вона приглядала за спірним житловим будинком і навіть після того, як відповідач звернувся до суду у липні 2012 року з позовом про розлучення. Лише з січня 2013 року відносини припинив повністю , у тому числі припинив передавати кошти на утримання житлового будинку, оплату за комунальні послуги та на утримання собаки. Окрім того, позивачка зазначила, що відповідно технічного паспорту КП «Харківське міське БТІ» від 02.08.1993 року вказаний житловий будинок складається із житлового будинку з мансардою, підвалом та надвірних споруд (гараж, ганок, сіни, прибудова, огорожа та ін.) , відповідно договору дарування загальна площа будинку складає 142,2 м2 , однак згідно наявного правовстановлюючого документу житловий будинок побудований з цегли, а не дерев'яний, та зареєстрований не на підставі документів, на які посилається відповідач, а на підставі свідоцтва про право власності внаслідок реконструкції спірного житлового будинку , яка відбулась в період шлюбу. Посилаючись на ст. 62 СК України позивачка просила позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала у повному обсязі,надала пояснення аналогічні вищевикладеним, зазначила, що вона не працювала, доглядала за будинком, вирішувала організаційні питання повязані з будівництвом, оформленням домоволодіння та його утриманням. Грошові кошти на утримання будинку та собаки пересилав відповідач, який працював у Росії. Вважає, що її внесок у реконструкцію домоволодіння є суттєвим.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначає, що спірний будинок було приватизовано відповідачем та його батьками по 1/3 частини на кожного. Загальна площа будинку на момент приватизації (03 лютого 1994 року) складала 172,9 м2. В березні 1998 року на момент складання експлікації, загальна площа будинку склала 289,6 м2. На момент отримання свідоцтва про право власності на підставі договору дарування та особистої власності внаслідок приватизації, в 2004 році загальна площа будинку склала 270,1 м2. Посилання позивача на ст. 368 ЦК України, відповідно до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, вважає необґрунтованим та безпідставним, так як відповідно до технічного паспорту КП «Харківське міське БТІ » від 02.08.1993 р., житловий будинок складається з самого житлового будинку з мансардою, підвалом, та надвірних споруд: гараж, ганок, сіни, прибудова, огорожа та ін. (літ. А-1, А-п, А-м, Л, а1-а5,І).

Земельна ділянка по пров. Книшевському,7 у м. Харкові була приватизована відповідачем, тобто житловий будинок з надвірними спорудами, і земельна ділянка, відповідно до норм ст. 57 СК України є особистою приватною власністю його довірителя. Просив суд застосувати до виниклих правовідносин строки позовної давності, оскільки про те, що домоволодіння належить відповідачу позивач дізналася 05 листопада 2004 року, оскільки в період шлюбу вона особисто, за довіреністю відповідача, отримала нове свідоцтво про право власності на реконструйований житловий будинок.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків та судового експерта, дослідивши матеріали справи, вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Судовим розглядом встановлено,що з 27.02.1998 року по 22.03.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1993 року відповідачу на праві власності належала 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою м. Харків пров. Книшевського,7 у м. Харкові.

На підставі договору дарування від 21 травня 2002 року ОСОБА_2 на праві власності належало 2/3 частини вказаного будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Загальна площа будинку складала 142,2 кв. м.

У період шлюбу сторони здійснили реконструкцію вищевказаного будинку.

Рішенням Жовтневої районної ради м. Харкова від 01 червня 2004 року № 41-3 затверджено акт прийому в експлуатацію житлового будинку за адресою: м. Харків пров. Книшевського,7 , загальною площею 270,1 кв. м, та гаража, розташованого за вказаною адресою.

На підставі вказаного рішення 05 листопада 2004 року ОСОБА_2 замість свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1993 року та договору дарування від 21 травня 2002 року було видано нове свідоцтво про право власності на житло.

На підставі рішення Харківської міської ради від 06 липня 2005 року № 134/05 про передачу земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0869 га, на якій розташоване вищевказане домоволодіння.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя.

Положеннями ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

У п. 23 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У суду відсутні підстави вважати , що майно, яке належало одному з подружжя, а саме відповідачу, може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох, оскільки доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не надано.

Як вбачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 9997/909 від 29.01.2016 року надані на дослідження матеріали не містять інформації про вид та кількість трудозатрат, які здійснила ОСОБА_1, отже, встановити, чи змінилась ринкова вартість житлового будинку № 7 по пров. Книшевському в м. Харкові внаслідок трудових затрат ОСОБА_1 на підставі наданих матеріалів, не уявляється можливим ( а.с.111 т.6)

Допитані судом свідки, також не надали свідчить які достеменно змогли підтвердили трудові та грошові затрати позивача.

Так, свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він є братом позивача, часто бував у неї в гостях, бачив , що сестра організовувала роботу, пов,язану із будівництвом дому, частково виконувала посильну фізичну роботу. Допомагав їй у організації будівельних робіт.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона подруга позивачки, бувала у неї в гостях по пров. Книшевському,7. Будинок повністю перебудували, він видозмінився. Більш точною інформацією не володіє, бо приходила поспілкуватися з подругою. Бачила багато будівельників, що саме переробляли у будинку сказати не змогла, бо не звертала на це уваги.

Допитана у судовому засіданні свідок сторони відповідача- Грекова Л.П. мати відповідача повідомила, що усі переобладнання у будинку проведено за їх допомогою фінансовою, і закінчено у 1997 році, розпочали будувати гараж та було зроблено паркан із цегли. Не заперечує, що сторони могли робити косметичний ремонт.

Усе вищевикладене не дає суду підстав для визнання спірного домоволодіння та земельної ділянки на якій він розташований спільним сумісним майном подружжя.

Не вбачається у суду і підстав для задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1, щодо поділу спільного майна, припинення права власності відповідача на ? частину домоволодіння та земельної ділянки та визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння та земельної ділянки, оскільки вони є похідними від вимог про визнання житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в м. Харкові по пров. Книшевському № 7 та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0869 га обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Стосовно строків позовної давності, про застосування яких заявлено стороною у спорі, суд також не вбачає для цього підстав, оскільки застосовування зазначеної норми закону можливо лише у випадку обґрунтованості і доведеності заявлених вимогу разі наявності підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 10,11,60,209, 212-215,ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Срокіна І.І.