У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф, ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про допущення до роботи, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської областівід 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 2 липня 2014 року на підставі трудового договору, укладеного між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.), який було зареєстровано у Івано-Франківському міському центрі зайнятості, вона працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «Євромікс».

Позивачка указувала про те, що з 13 серпня 2014 року відповідач не допустив її до роботи та повідомив, що буде розривати з нею трудовий договір через втрату довіри, як до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, змушував її звільнитись за власним бажанням. 13 серпня 2014 року наказом ФОП ОСОБА_4 її звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Зазначала про те, що з вищевказаним наказом вона не ознайомлена, трудову книжку не отримувала, відповідачем при звільненні не проведено розрахунок за відпрацьований нею період, грошові кошти їй у день звільнення виплачені не були.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3. просила скасувати наказ ФОП ОСОБА_4 від 13 серпня 2014 року про її звільнення, поновити її на посаді продавця, зобов'язати відповідача допустити її до роботи, видати довідку про місце роботи і розмір заробітної плати, стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за липень - серпень 2014 року, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2014 року по день ухвалення рішення суду.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за липень 2014 року у розмірі 1 280 грн, з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні у розмірі 10 123 грн 32 коп., з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески. У задоволені решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Останнім рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2016 року рішення міського суду у частині відмови у зобов'язанні допустити до роботи, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ФОП ОСОБА_4 допустити ОСОБА_3 до роботи. Скасовано наказ ФОП ОСОБА_4 від 13 серпня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_3.». Поновлено ОСОБА_3 на роботі з 13 серпня 2014 року. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні у розмірі 27 228 грн 24 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 841 грн 32 коп., з яких підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 1 280 грн, з якої підлягають стягненню обов'язкові платежі та внески, допущено до негайного виконання. У решті рішення суду залишенобез змін.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою без поважних причин пропущено строк звернення до суду з вимогою про скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є ідентичною по суті з вимогою про стягнення середнього заробітку за час невиплаченої заробітної плати і не може бути стягнута одночасно. Відповідачем не надано доказів про виплату позивачу заробітною плати за спірний період, а, отже, заборгованість по заробітній платі за вказаний період підлягає стягненню разом з середнім заробітком за весь період затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у зобов'язанні допустити до роботи, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку й задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що відповідач не вручив позивачці копію наказу про звільнення, а тому вона не пропустила строк звернення до суду. Також зазначив, що ФОП ОСОБА_4 не надав доказів, що в обов'язки позивачки входило приймання, зберігання, транспортування, розподіл грошових або товарних цінностей та не надав доказів порушення позивачкою вказаних посадових обов'язків, що давало б підставу для звільнення у зв'язку з втратою довіри. Крім того, згідно зі ст. ст. 117, 235 КЗпП України до стягнення підлягають середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В іншій частині апеляційний суд погодився з міським судом.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що з 2 липня 2014 року на підставі трудового договору, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, який було зареєстровано у Івано-Франківському міському центрі зайнятості, ОСОБА_3 працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині «Євромікс».

13 серпня 2014 року наказом ФОП ОСОБА_4 № 9-к «Про результати роботи комісії щодо перевірки фактів неналежного виконання посадових обов'язків продавцем ОСОБА_3.» встановлено факти неналежного виконання посадових обов'язків продавцем ОСОБА_3 у період з 2 липня 2014 року по 12 серпня 2014 року. Зокрема встановлено, що протягом липня 2014 року до працівників магазину «Євромікс» неодноразово звертались покупці зі скаргами щодо неналежного обслуговування ОСОБА_3, що виражалось у приховуванні речей від продажу з метою заниження закупівельної ціни та придбання їх особисто або через своїх родичів.

13 серпня 2014 року наказом ФОП ОСОБА_4 № 10-к ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ст. 41 КЗпП України).

У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Крім того, утрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала продавцем непродовольчих товарів, до її обов'язків відповідно до трудового договору від 2 липня 2014 року входило надання консультацій, продаж речей та товарів у магазині, тобто вона мала необмежений доступ до всіх речей й товарів.

Актами комісійного обстеження від 13 серпня 2014 року, висновком комісії щодо перевірки фактів неналежного виконання посадових обов'язків від 13 серпня 2014 року, наказом від 13 серпня 2014 року «Про результати роботи комісії щодо перевірки фактів неналежного виконання посадових обов'язків продавцем-консультантом ОСОБА_3.» було встановлено, що позивачкою, яка безпосередньо обслуговувала грошові та товарні цінності вчинено умисно такі дії, які дають ФОП ОСОБА_4 підстави для втрати до неї довір'я, а саме вона приховувала речі від продажу з метою заниження закупівельної ціни та придбання їх особисто або через родичів (матір).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, а також вищевказаних вимог КЗпП України, ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не дослідив обставини звільнення позивачки, чи були нею вчинені дії, які б давали відповідачу підстави для втрати до неї довір'я та чи підтверджуються такі дії відповідними доказами.

Так, заперечуючи проти позову, ФОП ОСОБА_4 посилався на те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки рішенням міського суду у частині стягнення з нього заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку позивачкою в апеляційному порядку не оскаржувалося, що є порушенням вимог ст. 303 ЦПК України про межі апеляційного розгляду. Крім того, посилався на те, що перевіркою доведено, що позивачка систематично приховувала та відкладала одяг з вітрини в місця, не пов'язані з торгівлею в магазині, які згодом реалізовувала особисто або своїй матері по заниженим цінам, так як з кожним наступним днем ціна товару знижується. Посилаючись на зазначене, відповідач стверджував, що у нього були підстави для звільнення позивачки у зв'язку з втратою до неї довір'я.

Зазначені доводи відповідача у порушення вимог процесуального закону, у тому числі ч. 4 ст. 338 ЦПК України, апеляційним судом залишені без уваги.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ст. 117 КЗпП України застосовується до випадків, коли працівник звільнений і не поновлюється на роботі, а положення ст. 235 КЗпП України - до випадків поновлення працівника на роботі, тому одночасно ці статті застосовані бути не можуть.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик