Справа № 609/1261/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Шумський районний суд Тернопільської області

В складі головуючого суду: ОСОБА_1

При секретарі: Кухарчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Шумськ під час відкритого судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ « Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

В судове засідання позивач не з»явився, надіславши суду заяву з проханням розгляду справи у його відсутності. Свої позовні вимоги останній повністю підтримує та просить суд його позов задоволити та визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0055 від 06.09.2016 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», також стягнути із ТОВ Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь позивача 25988,00 грн.

Із позовної заяви вбачається, що 06 вересня 2016 року між позивачем та відповідачем в особі представника ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу № 0055.

Даний договір було укладено та підписано сторонами без наявності відповідної ліцензії у відповідача для надання фінансових послуг та в подальшому не було нотаріально посвідчено.

На виконання умов договору позивач 06 вересня 2016 року провів оплату коштів на користь відповідача в сумі 9095,80грн. ( призначення платежу комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 0055 від 06.09.2016 року, 16892,20 грн. авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу.)

Позивач вважає, що зазначений договір підлягає визнанню недійсним із стягненням сплачених коштів на користь позивача виходячи зі слідуючого: відповідач не надав позивачу на його вимогу ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що передбачено п.4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відсутність такої ліцензії може бути підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 227 ЦК України.

Вищезазначений договір сторони не посвідчили нотаріально всупереч ст. 799 ЦК України, а тому він є нікчемним.

Як на недійсність договору позивач також в своїй позовній заяві посилається на порушення відповідачем ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів".

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надіславши суду заяву із якої слідує, що останні не визнають позов просять в його задоволенні відмовити, оскільки вважають, що між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу у відповідності до положень Цивільного кодексу України, в Україні не існує ліцензії для непрямого лізингу. Крім того останні вважчають, що договір фінансового лізингу немає нічого спільного зі споживчим кредитуванням, а тому принцип свободи договору в даному випадку не обмежується.

Крім того представник відповідача надіслав суду клопотання щодо призначення науково правової експертизи оспорюваного договору. Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання оскільки вважає його безпідставним, крім того останнє не підписане представником відповідача, тому суд не може встановити дійсне волевиявлення останнього.

Суд, дослідивши представлені суду докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини:

06.09.2016 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 0055. Предметом даного договору є транспортний засіб Jnma 260Е, ціна товару 4839,48 дол.США.

Як засвідчено квитанціями Приватбанку позивач сплатив відповідачу 25988,00 грн., з яких: 9095,80грн. ( призначення платежу комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 0055 від 06.09.2016 року, 16892,20 грн. авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу.)

Із заяви позивача від 15.09.2016 року також вбачається, що останній звертався до відповідача з проханням розірвати договір №0055 від 06.09.2016 року та повернути сплачені кошти, оскільки у договір було вписано не ту марку трактора та не за такою ціною, техніка не була доставлена позивачу.

На момент розгляду справи в суді відповідач не представив ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст.. 799 ЦК України.

Оцінивши представлені докази суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення виходячи зі слідуюючого:

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

У вищезазначеному договорі фінансового лізингу( п. 12.1 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Також, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

На підставі наведеного, керуючись ст. 203,215, 227, 509,799,628,806, ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів, ст.ст.212-214,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити .

Визнати недійсним договір № 0055 фінансового лізингу від 06.09.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізинговою компанією «Авто Лайф».

Стягнути із ТОВ «Лізингової компанії «Авто Лайф» на користь ОСОБА_2 25988,00грн.

Стягнути із ТОВ «Лізингової компанії «Авто Лайф» в дохід держави судовий збір в розмірі 1102,40грн. за розгляд справи в суді.

Рішення вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_1