Номер провадження: 22-ц/785/1487/16
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 правонаступником якого є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рюміна О.О. про визнання договору дарування недійсним, витребування майна, виселення та вселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року, -

встановила:

У квітні 2012 р. позивачі, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду, уточнивши позовні вимоги позивачі просили визнати недійсним договір дарування від 09 лютого 1994 р., укладений між ОСОБА_10,ОСОБА_11 та ОСОБА_7, витребувати у відповідача ОСОБА_4 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, шляхом виселення відповідачів з усіма особами, що мешкають в цій квартирі, вселити позивачів.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 належала квартира АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, після її смерті її чоловік - ОСОБА_11, фактично прийняв спадщину, але до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11, після його смерті спадщину прийняв ОСОБА_12, син померлих, який був зареєстрований та проживав разом з батьками, до нотаріальної контори він також не встиг звернутись з заявою про прийняття спадщини, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Після смерті ОСОБА_12 відкрилась спадщина, в спадкову масу входить нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1, позивачі звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, їм стало відомо, що спірна квартира на підставі договору дарування від 09 лютого 1994 р. була подарована ОСОБА_11 і ОСОБА_10 відповідачу ОСОБА_7 В подальшому, на підставі договору купівлі - продажу від 19 жовтня 2006 р. відповідач ОСОБА_7 продав спірну квартиру відповідачу ОСОБА_4

Посилаючись на те, що при своєму житті подружжя ОСОБА_10 не розпоряджалися своєю квартирою, договір дарування з відповідачем ОСОБА_7. не укладали, постійно разом з сином проживали у спірній квартирі до смерті, договір дарування від 09.02.1994р. був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» лише після смерті подружжя ОСОБА_10, позивачі звернулись до суду, просили позовні вимоги задовольнити.

Рішенням місцевого суду від 27.11.2013р. позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 09 лютого 1994р., посвідчений нотаріусом між ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_7 щодо дарування квартири АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі №1-586. Витребувано у ОСОБА_4 з незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_6 із спірної квартири. Вселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_9 представник ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачками позовних вимог.

Відповідачі сповіщені про день та час розгляду справи відповідно до положень ч.3 ст. 76 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 вересня 1993 р., ОСОБА_11 і ОСОБА_10 були власниками квартири АДРЕСА_1.

23 травня 1994 р. ОСОБА_11 і ОСОБА_10, кожний з них, склали заповіт на користь свого сина ОСОБА_12 які посвідчені державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори(а.с.15,16,т1).

09 лютого 1994 р. між ОСОБА_11, ОСОБА_10 і ОСОБА_7 був укладений договір дарування спірної квартири, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Плотніковою Г.І., зареєстрований в реєстрі за №1-586. Договір дарування від 09 лютого 1994р. був внесений в реєстр прав власності на нерухоме майно лише 17 жовтня 2006р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх син, ОСОБА_12

Після смерті ОСОБА_12 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 (рідна тітка спадкодавця) і ОСОБА_2, якій рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2010 р. був визначений трьохмісячний додатковий строк для прийняття спадщини.(а.с.20-21,86, т1)

19 жовтня 2006 р. між відповідачем ОСОБА_7 і відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О, зареєстрований в реєстрі за №6688.(а.с.а.с.19, т1)

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_7 надав пояснення про те, що між ним і подружжям ОСОБА_12 договір дарування спірної квартири взагалі не укладався, в Другій Одеській державній нотаріальної конторі ця угода також не посвідчувалася.

За перевіркою встановлено, що 09 лютого 1994 р. здійснені нотаріальні дії мали номери: №№1-1455 1-1471, №№2-1805 - 2-1902, №№ 4-1305 - 4-1331. За реєстраційним номером № 1-586 21.01.1994 р. була зареєстрована інша нотаріальна дія. В архіві нотаріальної контори відсутні будь-які документи, посвідчені нотаріусом Плотніковою Г.І. (а.с.148,т1).

За відповіддю Головного Управління юстиції в Одеській області від 05 жовтня 2012 р. на посаді державного нотаріуса в Другій одеській державній нотаріальній конторі Плотнікова Г.І. не працювала, нотаріальна діяльність гр.Плотнікової Г.І., як приватного нотаріуса, управлінням юстиції не реєструвалась (а.с.92,94т1).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оспорюваний договір дарування укладено 09 лютого 1994р., тобто до 01.01.2004 року, тому спірні правовідносини, які виникли за цим договором регулюються нормами ЦК УРСР (1963 року).

Частиною 3 ст.244 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що договір дарування квартири повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає державній реєстрації.

Згідно ч. 1 ст.48 ЦК УРСР (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька правочинів, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача.

Враховуючи, що в матеріалах справи зібрані докази тому, що договір дарування від 09 лютого 1994р. взагалі не укладався, між тим, наявна інформація про існування договору дарування від 09 лютого 1994р., більш того, за цим договором відомості про нового власника включені в Реєстр прав власності на нерухоме майно, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору дарування від 09 лютого 1994р. щодо спірної квартири АДРЕСА_1, між ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_7

Колегія також погоджується з висновком місцевого суду в частині позовних вимог спадкоємців про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, виселення, вселення.

Погодившись з висновком місцевого суду в цій частині вимог колегія прийняла до уваги правову позицію Верховного Суду України у справі №6-164цс12 від 23 січня 2013 року, відповідно до якої в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі 6-1203цс15 висловив правову позицію відповідно до якої, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

По матеріалам справи встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була відчужена поза волею її власників, подружжя ОСОБА_11. Суд першої інстанції визнав недійсним договір дарування від 09 лютого 1994р. і колегія з таким висновком місцевого суду погодилася.

Спадкоємці ОСОБА_2 і ОСОБА_3 прийняли у встановленому законом порядку спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з відповідними заявами. Прийнявши у встановленому законом порядку спадщину, позивачі з часу її відкриття набули речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування і, відповідно право на захист цих прав. Право розпорядження цією квартирою виникне у позивачів з часу державної реєстрації права власності спадкоємців на цю квартиру. Таким чином, спадкоємці, які прийняли у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації, мають право вимагати захисту своїх прав, витребувати це майно, виселяти відповідача ОСОБА_4 та осіб, які разом з ним чинять позивачам перешкоди в користуванні квартирою, вселятися в квартиру.

Вказані вище доводи колегії спростовують доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 про те, що позивачі не мають права володіння і користування спірною квартирою, витребувати спірне майно, заявляти позовні вимоги про виселення відповідача і вселення.

На підставі наведеного, колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 представника ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич