Справа №451/243/16-ц
Провадження № 2/451/311/16
РІШЕННЯ

іменем України

27 вересня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

при секретарі судового засідання Кріса М.М.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехів справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 акціонерне товариство «Страхова компанія Уніка» про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 07 грудня 2006 року було укладено кредитний договір №11-1/677к-06 на загальну суму 8797,00 дол. США з терміном повернення кредиту до 06 грудня 2011 року, процентна ставка становить 12,5 % річних. За твердженням представника позивача зазначений кредит боржником отримано на споживчі потреби. Факт отримання кредитних коштів ОСОБА_2 підтверджується заявою про видачу готівки №882 від 07 грудня 2006 року. Представник позивача вказує, що відповідач в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повернув. Представник позивача зазначає, що з метою виконання зобовязань ОСОБА_2 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 зобовязувалася відповідати перед позивачем за невиконання ОСОБА_2 зобовязань, які випливають з кредитного договору.

Просить суд з урахування заяви про уточнення позовних вимог стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь прострочену заборгованість по сумі кредиту 5088,23 дол. США та пеню 519,62 дол. США, всього 5607,85 доларів США, що станом на 06 травня 2016 року в еквіваленті в національній валюті становить 140869,19 грн. за офіційним курсом НБУ. А також, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 2182,85 грн. судового збору.

Заочним рішенням від 06 травня 2016 року у даній справі позов задоволено повністю.

Ухвалою суду від 13 червня 2016 року у даній справі заяву про перегляд заочного рішення представника відповідача задоволено, заочне рішення від 06 травня 2016 року у даній справі скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 07 вересня 2016 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка».

Позивач 27 вересня 2016 року правом направити в судове засідання свого представника не скористався, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Подав суду письмову заяву про проведення судового засідання у відсутності свого представника та зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не зявилися та про причини своєї неявки до суду не повідомили, однак, була про час і місце розгляду справи були повідомленими належним чином.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченні проти позову. Просив суд відмовити в позові з підстав недоведеності позовних вимог через ненадання суду на ухвалу оригіналів документів, доданих до позовної заяви, а також послався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача 27 вересня 2016 року правом направити в судове засідання свого представника не скористалася, хоча була належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, про причини неявки до суду свого представника не повідомила.

Суд вважає, що явка до суду є правом, а не обовязком особи. А тому неявка осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання не перешкоджає суду здійснити її розгляд по суті спору за наявними у ній матеріалами.

Вислухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що за твердженням позивача між позивачем та відповідачем виникло грошове зобовязання з повернення отриманого кредиту. З підстав заявленого позову також вбачається, що відповідач порушив грошове зобовязання з повернення кредитних коштів позивачу шляхом прострочення виконання.

Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

16 серпня 2016 року клопотання представника відповідача про витребування доказів було задоволено. Постановлено ухвалу, якою ухвалено, окрім іншого, зобовязати ОСОБА_4 акціонерне товариство «Універсал Банк» надати Радехівському районному суду оригінали документів доданих до позовної заяви для огляду в судовому засідання, яке відбудеться 07 вересня 2016 року.

07 вересня 2016 року судом було повторно задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Постановлено ухвалу, якою ухвалено, окрім іншого, зобовязати ОСОБА_4 акціонерне товариство «Універсал Банк» надати Радехівському районному суду оригінали документів доданих до позовної заяви для огляду в судовому засідання, яке відбудеться 27 вересня 2016 року.

Однак, вимоги ухвал суду про витребування доказів стороною позивача виконано не було. Та жодного разу не було надано суду оригіналів документів, доданих до позовної заяви.

Згідно частин 1, 2 статті 509 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В силу вимог статті 11 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно ч.1 ст.14 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст.1050 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до статті 525 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст.612 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1,2,4 ст.202 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ч. ч.1,2 ст.207 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В силу вимог п.2 ч.1 ст.208 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до ч.1 ст.628 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.629 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу вимог ч.1 ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В силу вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, суд приходить до висновку, що без надання оригіналів документів, доданих позивачем до позовної заяви суд позбавлений можливості встановити обставини, що такі документи могли б підтверджувати. Адже, на думку суду, у зобовязальних правовідносинах для встановлення виконання боржником належним чином зобовязання на предмет його порушення чи непорушення суд повинен встановити виникнення між сторонами зобовязання, суть зобовязання, його розмір, строк виконання та спосіб виконання тощо. Суд вважає за необхідне зазначити, що без надання суду оригіналу первинного документу про здійснення господарської операції із видачі відповідачу грошових коштів у відповідному розмірі суд позбавлений можливості надати правову оцінку обставині, чи взагалі існує між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 грошове зобовязання. Крім того, суд зазначає, що без надання суду оригіналу відповідного укладеного кредитного договору суд позбавлений можливості оцінити усі його істотні умови. А також можливості оцінити складові елементи зобовязання, яке з такого договору могло виникнути на предмет виконання його належним чином зобовязаною стороною (боржником).

Критично суд оцінює також і копії документів, що додані позивачем до позовної заяви.

Відповідно до пункту 5.2.7. Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2003 року № 55 відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23.

Суд зазначає, що засвідчувальні написи позивача складаються виключно із відбитку штампу із зазначенням «згідно з оригіналом» та підпису невстановленої особи. Посада особи, яка засвідчила копію, її ініціали та прізвище, а також дата засвідчення копії на таких копіях відсутні.

Крім того, на думку суду, подання позивачем до суду ксерокопій чи належним чином засвідчених копій документів в якості письмових доказів не звільняє від обовязку надати суду їх оригінали, зокрема, на вимогу суду у вигляді ухвали.

Підстави звільнення позивача від доказування обставин, на які позивач послався як на підставу своїх позовних вимог, судом не встановлено.

Згідно ч.1 ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Однією з підстав заявленого позову позивачем було зазначення обставини, що відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти за кредитним договором надавалися з терміном повернення до 06 грудня 2011 року.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 1 ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За таких обставин, на думку суду, за умов доведення позивачем порушення свого права, то про таке порушення позивач міг дізнатися 07 грудня 2011 року. Натомість позивач звернувся до суду з позовом у даній справі лише у лютому 2016 року, тобто, поза межами загального трирічного строку позовної давності.

В матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження обставин, що строк позовної давності зупинявся чи переривався, а також будь-які докази на підтвердження причин пропуску позовної давності. З огляду на те, що в цивільному судочинстві суд не наділений правом збирати докази з власної ініціативи, то суд позбавлений можливості встановити наявність обставин зупинки, переривання чи причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

На думку суду, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Крім того, відповідно до абз.3 п.11 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В силу вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На думку суду, якщо сторона відповідача подала заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Однак, з огляду на те, що позивач всупереч такої засади цивільного судочинства як змагальність сторін та всупереч обовязку доказування та подання доказів не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, то суд вважає за необхідне відмовити позивачу в позові саме за недоведеністю позовних вимог. Тобто, з підстав, що позивач не довів порушення свого права з боку відповідача, як боржника у зобовязанні шляхом порушення виконання такого зобовязання.

В силу вимог ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки позовні вимоги до ОСОБА_3 заявлені позивачем як до поручителя і мають похідний характер, то в їх задоволенні також слід відмовити в силу недоведення позивачем наявності самого зобовязання, як правовідношення та його порушення з боку ОСОБА_2. Крім того, позивачем не було надано також суду і оригіналу відповідного договору поруки. Що, в свою чергу, є окремою та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову до ОСОБА_3.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В звязку з тим, що позивачу в задоволенні позову відмовлено судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 акціонерне товариство «Страхова компанія Уніка» про стягнення заборгованості, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_5