АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/890/16 Головуючий І інстанції: Шишкіна О.В.
Категорія: трудові Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна охорона» про відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Муніципальна охорона», після неодноразових уточнень своїх вимог просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати у розмірі 6847,84 грн., суму середньої заробітної плати за вимушений прогул з 30.10.2012 року по 19.03.2013 року (141 день) у розмірі 8103,60 грн., відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України середню заробітну плату за затримку проведення остаточного розрахунку у розмірі 62242,54 грн., суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 4305,05 грн., витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 800 грн., моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

В обґрунтування вказаних позовних вимог посилався на те, що з відповідачем перебував у трудових правовідносинах, в період з 01 липня 2010 року по жовтень 2012 року працював охоронником.

Наказом №229-к від 29 жовтня 2012 року його було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення з посади охоронника КП «Муніципальна охорона» відбулось за прогул, який він не скоював, з мотивів розправи на профспілковою організацією підприємства, не підписання колективного договору.

Заробітна плата йому виплачувалася у розмірі, нижчим за мінімальну в порушення ст. 95 КЗпП України, робота в неурочний час взагалі не оплачувалася.

У березні 2013 року він звернувся із заявою до керівництва про зміну формулювання звільнення «за прогул без поважних причин» згідно п.4 ст. 40 КЗпП України на формулювання «за угодою сторін» відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, а також просив про виплату середньої заробітної плати за вимушений прогул з 30.10.2012 року по 19.03.2013 року, середньої заробітної плати за затримку проведення остаточного розрахунку, суми компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та витрат понесених ним на правову допомогу, які складаються з оформлення двох довіреностей, заяв до прокуратури та суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ВК ТОВ «Солли» - Крижановський М.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, суд повно та всебічно дослідив та встановив дійсні обставини справи, визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами.

По справі встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 працював на посаді охоронника Комунального підприємства «Муніципальна охорона» з 01 липня 2010 року (а.с.36).

На підставі Наказу №215-п від 24 жовтня 2012 року за грубе порушення трудової дисципліни до ОСОБА_4 згідно з п.2 ст. 147 КЗпП України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) (а.с.43 т.с. І).

Відповідно до Наказу № 299-к від 29 жовтня 2012 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини (а.с.11 т.с. І).

19 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з письмовою заявою про змінину формулювання звільнення «за прогул без поважної причини» п. 4 ст. 40 КЗпП України на формулювання «за угодою сторін» відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України.

На підставі даної заяви та за резолюцією керівника КП «Муніципальна охорона» був складений висновок від 19 березня 2013 року та виданий Наказ № 56-к від 19 березня 2013 року «Про внесення змін до Наказу № 299-к від 30 жовтня 2012 року про звільнення ОСОБА_4 за п. 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважної причини) в частині визначення підстави розірвання трудового договору», в якому зазначено про те, що «вважати звільненим: ОСОБА_4, охоронника Комунального підприємства «Муніципальна охорона» з 30 жовтня 2012 року, не за прогул без поважної причини, п. 4 ст. 40 КЗпП України, а за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України».

ОСОБА_4 з вищезазначеним висновком та наказом ознайомлений особисто, строком припинення трудових відносин вважається 30 жовтня 2012 року, з яким позивач погодився, зауважень не мав, про що свідчить власноручно поставлений підпис.

Таким чином, позивач ОСОБА_4 та відповідач Комунальне підприємство «Муніципальна охорона» в особі директора Шовкопляс М.І. дійшли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин з підстав передбачених п. 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) шляхом внесення відповідних змін, на підставі Наказу № 56-к від 19 березня 2013 року.

До трудової книжки ОСОБА_4 було внесено відповідний запис з дотриманням вимог передбачених Наказом № 58 від 29 липня 1993 року «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) судами необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженими ним органом про припинення трудового договору за п. 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Отже сторонами у справі була досягнута домовленість про припинення трудового договору, що підтверджується доказами, яким суд надав належну оцінку.

Відповідно до загальних положень КЗпП України укладання та розірвання трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника копія наказу про звільнення видається у день звільнення. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Виплата всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації, проводиться згідно до вимог ст. 116 КЗпП України в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України , суд першої інстанції виходив із недоведеності факту наявності обставин для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки йому при звільненні були нараховані: компенсація за невикористані дні відпустки - 820,98 грн.; доплата за нічні часи - 86,26 грн.; оплата по годинному тарифу - 953, 36 грн., а всього нараховано 1860,60 грн.

Крім того, позивачу виплачено: лікарняні - 451,44 грн., аванс - 460,00 грн., чергова виплата - 1064,58 грн., тобто, з позивачем ОСОБА_4 були здійснені остаточні розрахунки при звільненні на загальну суму - 1976,02 грн.

Наведена вище сума була перерахована позивачу на картку в банку ПАТ «Банк Золоті ворота», тобто з позивачем були проведені остаточні розрахунки.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної-), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, згідно з абз. 2 п. 5 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для людини в психологічному аспекті, переживаннях.

Судом першої інстанції досліджувалися і не визнані доведеними твердження позивача про заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру внаслідок неправомірних дій відповідача, за наявності яких підлягає відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральна шкода працівнику.

Висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Згідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд в апеляційному порядку перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

При вирішенні спору та ухваленні рішення суд першої інстанції виходив відповідно до ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Порушення норм процесуального та матеріального права, які б могли слугувати підставою відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленні нового про задоволення позову.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 308, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -