Провадження №22-ц/784/1925/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/2576/16-ц Головуючий І інстанції - Мамаєва О.В.
Провадження № 22-ц/784/1925/16 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Тищенко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 16 лютого 2016 року відповідач взяв у неї згідно розписки завдаток за продаж їй належної йому садибної ділянки НОМЕР_1 в СТ «Пруди» у розмірі 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 13442,50 грн. для завершення підготовки передпродажного пакету документів на майно. Після отримання коштів відповідач почав постійно уникати зустрічей із нею, переносити їх, не надавати відомості щодо стану підготовки документів для продажу. В березні 2016 року на інтернетсайті продажу майна «ДомРіа» вона побачила оголошення про продаж даної садибної ділянки, але вже від імені іншої людини. В подальшому від голови СТ «Пруди» вона дізналася, що зазначена садибна ділянка числиться за ОСОБА_3, а не за відповідачем. Тому вона вважає, що відповідач безпідставно отримав від неї завдаток за продаж неналежного йому майна. На її прохання повернути безпідставно отриманні гроші у вищезазначеному розмірі відповідач категорично відмовився. На підставі викладеного, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 13442,50 грн., отриманих ним відповідно до умов письмової розписки від 16.02.2016 року, а також понесені нею судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13442,50 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн., а всього 13993,70 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу відповідача.

Представник позивачки не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що згідно наданої позивачем розписки від 16 лютого 2016 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 500 доларів США від ОСОБА_2 за продаж ділянки НОМЕР_1 СТ «Пруди». Згідно Державного акту серія НОМЕР_2 від 07 липня 2008 року земельна ділянка НОМЕР_1, що розташована у СТ «Пруди» в межах території Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області знаходиться у власності ОСОБА_3

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що, не зважаючи на те, що у наданій до суду розписці від 16 лютого 2016 року зазначено, що позивачка передала відповідачу завдаток у розмірі 500 доларів США за продаж ділянки №517 СТ «Пруди», але як спосіб забезпечення зобов'язання, може забезпечувати лише дійсне зобов'язання. На момент передачі суми у розмірі 500 доларів США, договір купівлі-продажу вищевказаної ділянки НОМЕР_1 СТ «Пруди» не було укладено. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав вважати передану суму завдатком немає, доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. Також, зважаючи на те, що не було укладено договору купівлі-продажу спірного майна, крім того, у ОСОБА_1 на момент отримання грошових коштів від ОСОБА_2 не було належним чином оформлених повноважень від ОСОБА_3 на укладення такої цивільно-правової угоди, суд дійшов висновку, що кошти у розмірі 500 доларів США отримані відповідачем без достатньої правової підстави і тому підлягають поверненню позивачу в повному обсязі.

Також суд дійшов висновку, що посилання позивача в обгрунтування своїх вимог на ст. 1046,1047,1049 ЦК України є безпідставними, так як в судовому засіданні встановлено, що між сторонами не виникли договірні відносини, передбачені даними нормами права.

Вказані обставини та висновки суду 1 інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення, так як згідно ст.570 ЦК України завдатком дійсно є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо ж не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правила ч.1 ст.571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін. У тих же випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання такого договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони давались. Такі ж правила застосовуються і у разі відмови судом у визнанні дійсним договору купівлі - продажу будинку чи квартири, який не було нотаріально оформлено, бо в цьому разі також договір не був укладений, оскільки не було додержано обов'язкової для цього нотаріальної форми.

Як встановлено судом першої інстанції, гроші позивачка відповідачу передала до належного укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки НОМЕР_1, що розташована у СТ «Пруди» з додержанням встановленої законом форми укладення такого договору. Як убачається з розписки від 16.02.2016р. сторони тільки домовилися про укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки НОМЕР_1. Для виконання цього договору позивачка передала відповідачу гроші у розмірі 500 доларів США, але відповідно до вимог закону, тобто з дотриманням встановленої законом форми посвідчення цей договір укладено не було. Попередній договір також не був укладений між ними в установленій законом формі. В подальшому між сторонами так і не було укладено договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки НОМЕР_1. Ніяких доказів про наявність інших зобов'язань між сторонами на момент написання розписки суду надано не було. За таких обставин передана позивачкою відповідачу сума дійсно не є завдатком і вважається за законом авансом, а тому повинна бути повернута відповідачем позивачці у тій сумі, в якій вона була сплачена. З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до правовідносин, які виникли між сторонами положень ст. 571 ЦК України фактично є суб'єктивним тлумаченням відповідачем як обставин по справі, так і діючого законодавства.

Не впливають на правильність висновку суду про необхідність задоволення вимог позивачки, також доводи апеляційної скарги про те, що відповідач як цивільний чоловік ОСОБА_3 мав усні повноваження від неї на продаж земельної ділянки і що позивачка сама відмовилася від оформлення договору купівлі - продажу, так як для визначення правової природи переданих відповідачу грошей важливим є сам факт не укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки до передачі грошей, а також не укладання його в майбутньому. При цьому причини не укладення такого договору не мають правового значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної правової оцінки тому, що позивач необгрунтовано посилався в позові на ст. 1046-1050 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові, не є підставою для скасування рішення суду, так як відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Разом з тим, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Позивачка, звертаючись до суду, просила задовольнити її позовні вимоги на підставі ст. ст.1046- 1050,1212,1213 ЦК України й стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані кошти у розмірі 13442.50грн., які були отримані відповідно до умов письмової розписки від 16.02.2016р. При цьому посилалася на те, що згідно даної розписки відповідач взяв у неї завдаток за продаж їй належної йому садибної ділянки НОМЕР_1 в СТ «Пруди». В ході розгляду справи судом були з'ясовані предмет та підстави заявленого нею позову, встановлено характер спірних правовідносин, визначено відповідно до цього які права, свободи чи інтереси позивачки порушено й яким чином вони можуть бути відновлені, а також те, що позивачка послалася в позові не на ту норму закону, після чого суд правомірно визначив норму права, яка регулює спірні правовідносини, а саме ст. 570 ЦК України та застосував її для вирішення спору по суті, зазначивши в рішенні суду також про те, що посилання позивачки в обгрунтування своїх вимог про повернення суми на норми ст. 1046,1047,1049 ЦК України є безпідставними.

В той же час приймаючи рішення по справі, суд помилково застосував до спірних правовідносин ще й положення ст. 1212 ЦК України, зазначивши в рішенні суду про те, що кошти були отримані відповідачем від позивачки без достатньої правової підстави і тому в силу положень ч.1 ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачці в повному обсязі. При цьому суд не врахував, що ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження саме без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Ч.1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Передача грошей позивачкою відповідачу за своєю правовою природою направлена на виникнення між ними певних зобов'язань. При цьому згідно ст. 570 ЦК України і завдаток , і аванс є доказом, який посвідчує факт наявності певного зобов'язання між сторонами. Той факт, що у відповідача не було належним чином оформлених повноважень на вчинення договору купівлі - продажу та отримання грошей в рахунок майбутнього укладення такого договору від ОСОБА_3, як власниці земельної ділянки, не є підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин, які виникли між сторонами. Отже, системний аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що майно ( гроші) не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України .Встановивши у справі, яка переглядається, наявність у сторін зобов'язальних правовідносин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносинах. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-100цс15 від 03.06.2015р. Однак, посилання в тексті рішення не тільки на ст. 570 ЦК України, а ще й на ст.1212 ЦК України, хоч і є зайвим, але само по собі не призвело до прийняття неправильного рішення по справі, тому не є підставою для скасування рішення по справі.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, зроблених в рішенні суду.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків, зроблених судом в оскаржуваному рішення і не є підставою для його скасування.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: