У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.О., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області, третя особа - відділ Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні2015 року ОСОБА_3. звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 7 травня 2003 року за нею та відповідачем було визнано право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та здійснено реальний поділ майна. У порушення вимог земельного законодавства на підставі рішення 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області від 22 квітня 2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташовано вказаний житловий будинок з надвірними спорудами, на ім'я відповідача. Таким чином, при передачі відповідачу у власність вказаної земельної ділянки було порушено вимоги закону та її права і законні інтереси як співвласника нерухомого майна.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила: визнати частково незаконним та скасувати рішення 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області від 22 квітня 2010 року, яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 розміром 0,1834 га.; визнати недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області від 22 квітня 2010 року у частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 розміром 0,1834 га. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 площею 0,1834 га. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 1 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності в рівних частинах, по 1/2 кожному. Тому пропорційно до цих часток їм має належати земельна ділянка для обслуговування зазначеного нерухомого майна, проте згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку її власником є лише ОСОБА_4, що порушує права ОСОБА_3 як співвласника житлового будинку.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_3 відмовилась від вказаної земельної ділянки в 1992 році, подавши відповідну заяву до Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області. Після цього рішенням Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області від 20 грудня 1993 року вищевказану земельну ділянка було передано ОСОБА_4 у власність. Отже, відповідачем правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 29 грудня 1992 року рішенням виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області списано земельну ділянку у розмірі 0,24 га з ОСОБА_3 та наділено її ОСОБА_4

20 грудня 1993 року рішенням вказаної сільської ради передано у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_4 загальною площею 0,35 га, з них для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд 0,20 га та для ведення особистого селянського господарства 0,15 га по АДРЕСА_1.

7 травня 2003 року рішенням Полтавського районного суду Полтавської області за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано право власності за кожним на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1.

22 квітня 2010 року рішенням 37 сесії 5 скликання Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при набуті права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Спірний житловий будинок, який належав колгоспному двору та у подальшому рішенням районного суду було визнано право власності на нього за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, був розташований на земельній ділянці, яка передана у власність ОСОБА_4 згідно з рішенням сільської ради, до власників житлового будинку перейшло й право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Отже, при набутті права власності на земельну ділянку площею 0,1834 га відповідач ОСОБА_4 відповідно був обізнаний з тим, що на цій земельній ділянці знаходиться належна ОСОБА_3 на праві власності частка житлового будинку з надвірними спорудами.

Таким чином, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року № 6-14цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи та не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню.

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідач - Тростянецька сільська рада Полтавського району Полтавської області та третя особа - відділ Держземагентства у Полтавському районі Полтавської області, визнали позов ОСОБА_3, пояснивши, що при видачі державного акту на ім'я ОСОБА_4 були порушені права співвласника житлового будинку, який знаходився на цій земельній ділянці на час видачі державного акту.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, набуваючи право власності на всю земельну ділянку, порушує права позивача, є обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив правильне рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 вересня 2015 року скасувати, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик