Справа № 462/2740/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/24/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Мельничук О.Я.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю: представників апелянта ОСОБА_2-

ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_6, представника Львівської міської ради ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_8, Львівська міська рада, про демонтаж самочинної прибудови та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_5, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_8, Львівська міська рада, про демонтаж самочинної прибудови. В обґрунтування позовних вимог вказала, що Залізничною районною адміністрацією 17.01.2014 року винесено розпорядження про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_2. Згідно п.2 вказаного розпорядження його зобов'язано демонтувати прибудову розміром 2.00x6.00м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_1. Однак, вказане розпорядження добровільно не виконано, про що 21.03.2014 року було складено відповідний акт ЛКП «Сигнівка».

ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати за ним право власності на самочинну прибудову розміром 2,00х6,00м. на металевих опорах до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_8, Львівська міська рада про демонтаж самочинної прибудови задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 власника квартири АДРЕСА_2 демонтувати прибудову розміром 2,00х6,00м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_3.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: ОСОБА_5 про визнання права власності відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Зазначає, що позов має формальний характер, оскільки позивач посилається на те, що самочинна прибудова влаштована на землях комунальної власності міста, однак на землях міста є лише металеві опори на яких розташована прибудова. Вказує, що здійснивши самочинне будівництво він лише покращив свої житлові умови та жодним чином не порушив прав інших осіб, суспільні інтереси та не наніс шкоду землям міста. Крім того, при будівництві ним не було порушено норм ДБН. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта на підтримання апеляційної скарги, представників позивача та третіх осіб на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 368 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обгрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

ОСОБА_7, оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво з порушенням норм чинного законодавства, відповідно до яких передумовою здійснення будівництва, реконструкції обєктів містобудування є отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад та прийшов до висновку про задоволення позову, зобовязавши відповідача демонтувати самочинну прибудову на металевих опорах до спірної квартири.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. В спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 власник, ОСОБА_5 дочка та ОСОБА_9 ОСОБА_10 онука. Дані обставини підтверджуються довідкою з місця проживання про склад сімї і реєстрацію №939 від 26.03.2014 року, виданою ЛКП «Сигнівка».

Як вбачається із п. 2 Розпорядження Залізничної районної адміністрації № 12 від 17.01.2014 року ОСОБА_2 мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов'язано в термін до 20.03.2014 року демонтувати прибудову розміром 2,00х6,00м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_4. (а.с. 5)

Встановлено, що попередженнями ЛКП «Сигнівка» від 24.01.2014 року та 05.03.2014 року, ОСОБА_2 зобов'язано демонтувати прибудову розміром 2,00х6,00м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_4. (а.с. 9-10)

Як вбачається із Акту від 21.03.2014 року під час обстеження квартири АДРЕСА_4 встановлено, що Розпорядження Залізничної районної адміністрації № 12 від 17.01.2014 року не виконано та демонтаж не здійснено. (а.с. 11)

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил

Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З роз'яснень, викладених у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

В ході апеляційного провадження у справі на клопотання апелянта, ОСОБА_2, для повного, всебічного та об'єктивного встановлення обставин справи, а саме, для зясування обставин, які мають значення для справи - визначення можливості демонтажу прибудови, влаштованої до квартири АДРЕСА_5, необхідне застосування спеціальних знань було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Як вбачається з Висновку судової будівельно-технічної експертизи №1813 від 18.09.2015 року, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, технічна можливість демонтажу прибудови розміром 2,0х6,0 м самочинно влаштованої на металевих опорах до квартири АДРЕСА_6 без шкоди будинку в цілому не можлива. Вказана прибудова площею 10,0 кв.м. в цілому відповідає вимогам Державних будівельних норм.

Невідповідність полягає в невиконанні: п.1.4.1 «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207, п.8.14 ДБН В.3.2.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та п.2 Порядку виконання підготовчих робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466 та ДБН А.2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» в частині проектно технічної документації. Технічний стан житлового будинку задовільній та не є аварійним.

Враховуючи вищенаведене, наявність висновку про те, що прибудова до квартири АДРЕСА_5 відповідає вимогам Державних будівельних норм, що демонтаж прибудови до квартири матиме негативні наслідки, колегія суддів приходить до висновку про відсутність необхідності застосування такої крайньої міри, як демонтаж прибудови розміром 2,00х6,00м на металевих опорах.

Враховуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи колегія суддів приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог Залізничної районної адміністрації ЛМР про демонтаж може порушити права інших осіб - мешканців житлового будинку, оскільки демонтаж прибудови до житлового будинку може призвести до пошкодження його основних конструктивних елементів, спричинити шкоду будинку в цілому.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відтак. колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_2 - власника квартири АДРЕСА_2, демонтувати прибудову розміром 2,00х6,00 м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста до квартири АДРЕСА_2,- скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_11