АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/524/15-ц Номер провадження 22-ц/786/221/16Головуючий у 1-й інстанції Сиволап Д. С. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Колодюк О.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, прохаючи суд визнати за ним та за відповідачем право власності на ? частину спірного майна, а саме: ? частини автомобіля марки «Skoda Rapid», який придбаний 26.02.2014 року, номерний знак НОМЕР_1, а всього на суму 175000 грн.; стягнути із відповідачки грошову компенсацію на користь ОСОБА_3 на ? частину автомобіля у розмірі 175000 грн.; стягнути із відповідачки по справі ? частину судового збору за подання позову.

Ухвалою від 30 вересня 2015 року задоволено заяву позивача про збільшення позовних вимог та з метою забезпечення позову накладено арешт на легковий автомобіль ЗАЗ LANOS, кузов НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2, легковий автомобіль ЗАЗ LANOS, кузов НОМЕР_6, НОМЕР_7, причіп ПР НОМЕР_14, шасі НОМЕР_13, д.н.з. НОМЕР_14, шасі НОМЕР_13, д.н.з. НОМЕР_3. У вказаній заяві позивач просив встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в незареєстрованому шлюбі в період із 2010-2014 рр. Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по ? частині спірного майна, а саме: автомобіля марки «Skoda Rapid», який придбаний 26.02.2014, номерний знак НОМЕР_4, а всього на суму 175000 грн., автомобіля марки ЗАЗ LANOS, кузов № НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2, зареєстрований 24.11.2012; ЗАЗ LANOS, кузов № НОМЕР_6, д.н.з. НОМЕР_7, зареєстрований 01.10.2013; ПР НОМЕР_14 (причіп), шасі № НОМЕР_13, д.н.з. НОМЕР_3, зареєстрований 17.05.2012. Стягнути із ОСОБА_2 грошову компенсацію на користь ОСОБА_3 на ? частину автомобілів у розмірі 300000 грн., після чого визнати за відповідачкою право власності на спірне майно.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що з 2010 року він перебував у незареєстрованому шлюбі із відповідачкою та проживав із нею у АДРЕСА_1. У зв`язку із тим, що відповідачка не бажала узаконення їхніх відносин, офіційний шлюб між ними так і не було укладено.

Посилається на те, що факт існування між ними шлюбних відносин було раніше встановлено у постанові по справі про адміністративне правопорушення Шишацького районного суду Полтавської області від 09.11.2012 року, що не потребує доказування у іншому судовому процесі.

Вказує на те, що під час спільного проживання із відповідачкою вони вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. В період спільного проживання ними були придбані сім транспортних засобів, які використовувались для спільного ведення бізнесу, а саме використовувались як машини таксі у службі «ВІТОК». Проте, на час подання позовної заяви склад спільно нажитого майна подружжя скоротився і складає: автомобіль марки «Skoda», моделі «Rapid», д.н.з. НОМЕР_15, автомобіль марки ЗАЗ, моделі «LANOS», д.н.з. НОМЕР_2, автомобіль марки ЗАЗ, моделі «LANOS», д.н.з. НОМЕР_7, причіп ПР НОМЕР_14, д.н.з. НОМЕР_3.

У зв`язку із тим, що вказані транспортні засоби були придбані за час їх перебування у фактичних шлюбних відносинах, вважає, що має право на ? частину спільного майна подружжя. Проте, так як транспортні засоби є неподільними речами, бажає замість них отримати грошову компенсацію.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна набутого за час спільного проживання задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період часу з 31 січня 2010 року по 05 жовтня 2014 року включно.

В порядку поділу майна, що було набуто сторонами за час спільного проживання визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності, по 1/2 частині за кожним, на нижче вказане майно:

- автомобіль легковий «Skoda Rapid», кузов НОМЕР_16, д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 254984 (двісті п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят чотири) грн. 70 коп.;

- автомобіль легковий «ЗАЗ LANOS», кузов НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 78628 (сімдесят вісім тисяч шістсот двадцять вісім) грн. 55 коп.;

- автомобіль «ЗАЗ LANOS», кузов № НОМЕР_6, д.н.з. НОМЕР_7 вартістю 83657 (вісімдесят три тисячі шістсот п'ятдесят сім) грн. 75 коп.;

- причіп ПР НОМЕР_14, шасі вартістю 6824 (шість тисяч вісімсот двадцять чотири ) грн. 40 коп., залишивши вказане майно у спільній частковій власності сторін.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2622 (дві тисячі шістсот двадцять дві) грн. 26 коп. в якості компенсації понесених позивачем судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 879 (вісімсот сімдесят дев'ять) грн. 60 коп., в якості відшкодування понесених відповідачем судових витрат.

З моменту набрання рішенням законної сили, заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на транспортні засоби, а саме автомобілі «Skoda Rapid», , д.н.з. НОМЕР_1, «ЗАЗ LANOS», д.н.з. НОМЕР_2, «ЗАЗ LANOS», д.н.з. НОМЕР_7, причіп ПР НОМЕР_14, д.н.з. НОМЕР_8 - скасовані.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржено ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказала, що судом першої інстанції не взято до уваги її доводів на підтвердження того, що ОСОБА_3 проживав у її помешканні як квартирант без укладення договору найму житлового приміщення, а у якості сплати за таке проживання останній виконував всіляку роботу по господарству та обов`язки її особистого водія. Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги покази свідків позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є його близькими родичами і не врахував свідчень свідків відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Апелянт також вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що був зроблений зі слів свідка ОСОБА_6, яка пояснила, що ОСОБА_2 разом із позивачем приїжджала до неї на спільні свята. Зазначила, що вказане пояснюється виключно діловими стосунками, так як ОСОБА_3 у зазначеному випадку виконував виключно водійську роль.

Апелянт зазначила й те, що судом першої інстанції не надано належну оцінку наявності між сторонами договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 05.01.2011 року, у якому було зазначено, що вони мають тісні взаємовигідні ділові стосунки, що на її думку, є доказом відсутності між ними з позивачем будь-яких сімейних відносин.

Свідчення свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вважає суб`єктивним баченням вказаних осіб, які свого часу були найманими працівниками позивача.

Обставини, що були встановлені в рішенні Шишацького районного суду від 09.11.2012 року з приводу того, що вона з ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах на момент вчинення правопорушення та на момент розгляду судом правомірності притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, вважає такими, що зроблені судом помилково і вона не мала можливості їх оскаржити, адже давала пояснення як свідок по вказаній справі, а не була стороною у справі.

Апелянт зазначила й те, що судом не прийнято до уваги її пояснень з приводу того, що на придбання автомобілів частину грошових коштів надавала її матір.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 6, 9 ст. 7 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, в період часу з січня 2010 по 05 жовтень 2014 року позивач та відповідач проживали разом у не зареєстрованому шлюбі в одному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 Факт спільного проживання не спростовується ОСОБА_2, проте, вона стверджувала, що між нею та відповідачем були лише ділові відносини, які не мали ознак сімейних.

На підставі зібраних судом першої інстанції доказів, у тому числі і пояснень осіб, допитаних як свідків, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правильного висновку про необхідність задоволення позову у частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Так, судом першої інстанції надано правильну оцінку поясненням відповідача щодо їх суперечливості, зокрема, що ОСОБА_3 проживав у неї в будинку в якості квартиранта за що виконував роботу водія та прибиральника двору. В той же час, при наданні пояснень щодо створення та діяльності таксі «ВІТОК», ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 виконував функцію її повноправного бізнес-партнера на якому лежала функція підбору персоналу та подальшому контролю за його роботою, підбір та подальше технічне обслуговування автотранспорту.

Також місцевим судом надано вірну оцінку поясненням свідків в тому числі й тих, що були викликані та допитані за клопотанням сторони відповідача, а отже не можуть бути зацікавлені у вирішенні справи на користь позивача.

Зокрема, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтвердили факт спільного проживання сторін в якості чоловіка та жінки.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6, яка є свекрухою доньки відповідача, вказала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на спільні свята приїздили переважно разом, ОСОБА_3 вона називала «сватом» та сприймала його, як «другу половину» ОСОБА_2

Натомість, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги частини показань свідків ОСОБА_10, яка є матір'ю відповідача, ОСОБА_7 - куми відповідача та ОСОБА_8 - близької подруги відповідача, розцінивши їх як такі, що спрямовані на однобічне висвітлення обставин справи в інтересах відповідача.

Колегія суддів також погоджується із висновком, зробленим місцевим судом з показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо характеру відносин між сторонами, а саме про те, що лідером у сім'ї була саме відповідач, а позивач не в повній мірі виконував чоловічі обов'язки по дому, багато часу проводив в поїздках поза межами місця проживання.

Також, колегія суддів погоджується із твердженням апелянта про те, що свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, надаючи пояснення по справі, керувались своїм внутрішнім суб`єктивним переконанням. Проте, враховуючи те, що вказані свідки з жодною з сторін у справі не перебувають у близьких стосунках та не є матеріально залежними від них, вірним є висновок місцевого суду про часткове підтвердження вказаними показаннями доводів ОСОБА_3, про існування між ним та ОСОБА_2 сімейних стосунків.

Також, судом першої інстанції, усупереч твердженням апелянта, надано правильну оцінку спільному проведенню сторонами свого дозвілля у вигляді їх відпочинку в січні 2014 року у одному готельному номері в м. Шарм-Ель-Шейх (Республіка Єгипет), як відпочинку сімейної пари, а не відпочинку друзів, як на тому наголошувала відповідач.

Щодо рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 09 листопада 2012 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_3 до інспектора ДАІ Шишацького РВ, у якому встановлено перебування у 2012 році сторін у фактичних шлюбних відносинах, судом першої інстанції надано вірну оцінку відомостям, викладеним у ньому, адже у вказаному адміністративному процесі ОСОБА_2 надавала пояснення на підтвердження доводів позовної заяви ОСОБА_3, тобто у його інтересах. Тому, вказане рішення правильно розцінено місцевим судом як належний доказ на підтвердження перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у вказаний час.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 проживав у її будинку, так як власне житло здавав, від чого отримував дохід. На підтвердження вказаного твердження відповідачем не надано жодних доказів, як і не надано договору найму житлового приміщення, проживання позивача у якості квартиранта у її будинку. Проте, факт наявності у ОСОБА_3 власного житлового приміщення, де він зареєстрований з 1987 року, відповідачем не спростований, а тому й правильним є висновок місцевого суду щодо відсутності у останнього об'єктивної необхідності винаймати житло на протязі більше 4-х років поспіль в іншому місці.

Як доказ наявності між сторонами дружніх та ділових відносин, а не фактичних шлюбних відносин, апелянт наводить укладання 05 січня 2011 року між нею та позивачем договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, а також трудового договору. Проте, у відповідності до норми ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом. А отже, місцевим судом надано вірну оцінку зазначеним письмовим доказам і вони не були покладені в основу констатації наявності між сторонами виключно ділових відносин.

Щодо доводів відповідача про зазначення нею у бланках на отримання кредитних коштів у кредитних установах, відомостей про відсутність у будь-яких шлюбних відносин, у тому числі й проживання із будь-ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу, місцевим судом надано обґрунтовану оцінку, яка полягає у бажанні ОСОБА_2 спростити та пришвидшити процедуру оформлення кредиту, а також, з огляду на незначний офіційний дохід ОСОБА_3 та наявність у нього судимості, що підтверджується матеріалами справи, - уникнення ризиків отримання відмови в оформленні кредиту. Також, ОСОБА_3 не брав участі в укладенні договору у якості сторони, а отже, фактично не мав можливості ознайомитися із наданими ОСОБА_2 кредитним установам відомостями.

Отже, місцевий суд прийшов до вірного загального висновку про те, що за час спільного проживання сторін, характер їх взаємовідносин мав всі ознаки притаманні сім'ї, зокрема спільне проживання на протязі тривалого часу в одному будинку, наявність єдиного бюджету, хоча відповідачем і було доведено, що більша його частина все ж таки формувалась за рахунок її доходу, спільне ведення домашнього господарства та спільна підприємницька діяльність щодо надання послуг таксі, управління якою здійснювалось переважно за місцем проживання, організація спільного дозвілля, певний рівень та характер взаємовідносини з родичами протилежної сторони, наявність взаємних прав та обов'язків.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Вказане визначено в постанові ВСУ від 11 березня 2015 року по справі 6-21цс15.

Так згідно даних ЄДРПОУ в період з 09.12.2009 по 01.11.2010 ОСОБА_14 був зареєстрований в якості фізичної особи підприємця з основним видом діяльності - таксі (код КВЕД 60.22.0), з 12.11.2010 по 08.08.2012 в якості ФОП з основним видом діяльності - інший пасажирський наземний транспорт (код КВЕД 49.39). Іншими видами його діяльності значаться: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.19), надання послуг таксі (код КВЕД 49.32), вантажний автомобільний транспорт (код КВЕД 49.41) (т.2, а.с. 64-65).

Відповідно до відповіді УМВС України в Полтавській області від 28.08.2015 № 11/9-4213 за обліками автоматизованої системи управління обліком транспортних засобів та водіїв «ДАІ 2000» станом на 11.09.2012 року та «НАІС ДДАІ» МВС України станом на 27.08.2015 року за ОСОБА_2 було зареєстровано 7 транспортних засобів, 4 з яких зняті з обліку, а саме: ПР НОМЕР_14 (причіп), шасі № НОМЕР_13, д.н.з. НОМЕР_8, зареєстрований 17 травня 2012 року, Шкода Рапід, кузов № НОМЕР_9, д.н.з. НОМЕР_1, зареєстрований 25 лютого 2014 року,ЗАЗ ОСОБА_15, кузов № НОМЕР_6, д.н.з. НОМЕР_7, зареєстрований 01 жовтня 2013 року, ЗАЗ ОСОБА_15, кузов № НОМЕР_5, д.н.з. НОМЕР_17,, зареєстрований 24 листопада 2012 року, ЗАЗ ОСОБА_15, кузов № НОМЕР_18, д.н.з. НОМЕР_10, зареєстрований 03 грудня 2011 року, знятий з обліку 17 січня 2014 року, ЗАЗ ОСОБА_15, кузов № НОМЕР_19, д.н.з. НОМЕР_11, зареєстрований 22 червня 2011 року, знятий з обліку 19 серпня 2014 року, Шкода Рапід, кузов № НОМЕР_20, д.н.з. НОМЕР_12, зареєстрований 14 травня 2013 року, знятий з обліку 23 липня 2014 року.

Тобто, всі спірні автомобілі були придбані сторонами у період їх спільного проживання та ведення спільної діяльності.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно п. 25 вказаної Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що спірні транспортні засоби є об'єктом спільної сумісної власності сторін та підлягають поділу між ними в судовому порядку, оскільки домовленість про поділ вказаного майна між сторонами досягнута не булла, та враховуючи, що судом не встановлено підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, передбачених ст. 70 СК України, частка кожної зі сторін у спільному майні є рівною.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду постановлено з додержанням вимог законодавства, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно: В.А. Чічіль