Справа № 465/2464/14 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/3638/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю позивачів позивачів ОСОБА_2 . ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Радар-03" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи - ТзОВ "Радар-03", Львівська обласна санітрано -епідеміологічна служба про демонтаж дворової вбиральні, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Зобов»язано відповідача Львівську міську раду демонтувати дворову вбиральню, що знаходиться у АДРЕСА_1 відповідно до приписів санітарно-епідеміологічної служби.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржили відповідач Львівська міська рада та третя особа - ТзОВ «Радар-03». Посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Зокрема, Львівська міська рада в апеляційній скарзі вказує на те, що позивачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 розділяє бетонний паркан. Твердження позивачів щодо неприємного запаху з дворової вбиральні сусіднього будинку є непереконливими.

Перевірка Франківської районної санітарно-епідеміологічної служби м. Львова щодо недотримання нормативної відстані від житлового будинку до дворової вбиральні з вигрібною ямою, за результатами якої була винесена Постанова №85/06 від 06.11.2012 року, на яку опираються позивачі, була ініційована мешканцем будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_5, а не самим позивачем. А відповідальність за невиконання Постанови покладалася на директора ЛКП «Навколо базару» Пеха А.В., проте позивачі, звертаються з позовом до ЛМР.

За адресою: АДРЕСА_1 не існує дворової вбиральні з вигрібом, щодо якої мали місце приписи санітарно-епідеміологічної служби, а є новостворений об'єкт, каналізована вбиральня, щодо якої приписів санітарно-епідеміологічної служби не було. За таких обставин, просить рішення скасувати та відмовити у позові.

ТзОВ «Радар-03» апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачі є фізичними особами, які зареєстровані у АДРЕСА_1 не можуть підміняти органи, обов'язком яких був би контроль за виконанням постанови та приписів СЕС. Крім того, позивачі не надали доказів порушення їх прав.

Постанова №85/06 від 6 листопада 2012 року, яка покладена в основу рішення, була винесена Франківською районною СЕС м. Львова, а не Львівською обласною СЕС, проте остання з невідомих обставин залучена до справи. Окрім того, дана постанова стосується порушення санітарних норм - відстані, а не - неприємного запаху. Звертає увагу на те, що у згаданій вище постанові нічого не говорилося про демонтаж вбиральні, що вимагають позивачі, а лише про припинення експлуатації.

При розгляді справи в апеляційній інстанції позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти доводів апеляційних скарг заперечили. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Інші учасники процесу не з»явились повторно. Належним чином повідомлені про призначення справи до розгляду повторно, про що до справи долучено розписки про отримання судових повісток, зокрема представником Львівської міської ради 01.08.2016 року та представником ТОВ « Радар-3» - 02.08. 2016 року. За таких обставин, колегія суддів вважає, що клопотання представника Львівської міської ради, котре надійшло до суду апеляційної інстанції 19.08.2016 року про відкладення розгляду справи по причині зайнятості представника у Шевченківському районному суді м. Львова та клопотання представника ТзОВ «Радар -3», котре надійшло до суду апеляційної інстанції 19.08.2016 року про відкладення справи та призначення такої після 01.11.2016 року по причині перебування директора підприємства за межами м. Львова - не можуть бути задоволені. Колегія суддів враховує відсутність доказів поважності причин неявки представників цих осіб за наявності даних про повідомлення про судове засідання за 20 днів. Враховує також, що має місце повторна неявка, тому не вбачає підстав для розгляду справи у відсутності учасників процесу, які не з»явились, що відповідає положенням ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Львівської міської ради №880 від 30.09.2011року «Про оформлення права комунальної власності на будівлю по АДРЕСА_1 вирішено оформити територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради» право комунальної власності на будівлю під літерою «Г», загальною площею 1,7 кв.м. по АДРЕСА_1 згідно з технічним паспортом. Крім того, зобов'язано відділ приватизації державного житлового фонду Франківського району оформити та видати свідоцтво про право власності на згадану будівлю, Управління комунальної власності ДЕП зареєструвати свідоцтво про право власності в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»(а.с.4 зв.).

Звертаючись в суд з указаним позовом, позивачі свої вимоги обґрунтовували тим, що згідно припису Франківської CEC № 2216/06 від 25.08.2010 року, зобов'язано ЛКП «Листопадове» оформити документи та забезпечити демонтаж дворової вбиральні, що розташована на АДРЕСА_1

Згідно постанови Франківської CEC № 85/06 від 06.11.2012 року, постановлено про припинення експлуатації дворової вбиральні з вигрібною ямою, яка розташована на прибудинковій території по АДРЕСА_1 на відстані 13 м від житлового будинку по АДРЕСА_1 при нормативній відстані - 20 м з 06.11.2012 року на постійно.

Встановлено порушення п.2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом МОЗ України від 17.03.2011 №145.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, незважаючи на відсутність таких мотивів та підстав позову, застосував положення ст. 376 ЦК України та виходив з того, що дворова вбиральня є самочинним будівництвом, побудована без належно затвердженого проекту, який би відповідав будівельним нормам, в т.ч. і санітарним нормам та правилам, експлуатується з порушенням державних санітарних норм та правил, а також порушує права позивачів на безпечне для здоров'я і життя навколишнє природне середовище та створює неможливі умови проживання для позивачів, як власників /очевидно будинку 11/ та користувачів земельної ділянки .

З правильністю висновків суду, колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Разом з тим, згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожназаінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» державні санітарні норми та правила, санітарно-гігієнічні та санітарно-протиепідемічні правила і норми, санітарно- епідеміологічні правила і норми, протиепідемічні правила і норми, гігієнічні та протиепідемічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи, санітарні регламенти (далі - санітарні норми) - обов'язкові для виконання нормативно- правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, що встановлюють медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності та окремих його факторів, недотримання яких створює загрозу здоров'ю і життю людини та майбутніх поколінь, а також загрозу виникнення і розповсюдження інфекційних хвороб та масових неінфекційних захворювань (отруєнь) серед населення.

Статтею 4 цього Закону громадянам гарантовано право на безпечні для здоров'я і життя харчові продукти, питну воду, умови праці, навчання, виховання, побуту, відпочинку та навколишнє природне середовище.

Згідно з пунктом 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання території населених місць, вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Спірні питання щодо місць розміщення вигребів на території присадибної ділянки розглядаються у порядку вирішення земельних спорів згідно з законодавством.

Згідно ч.1 ст. 130 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

На обґрунтування позовних вимог про демонтаж дворової вбиральні, позивачі посилались на те, що внаслідок близького розташування дворової вбиральні їх житлового будинку від вказаних споруд йде неприємний запах і це створює неможливі умови проживання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачі скориставшись наданим їм правом звернення до суду не надали суду жодного належного та допустимого доказу, на підтвердження своїх доводів, які б стали підставою для задоволення позову.

Суд першої інстанції постановив рішення за відсутності доказів щодо прав позивачів на будинок, про проживання в якому йде мова, а таким є будинок АДРЕСА_1 про що на відповідне роз»яснення позивачам положень ст. 10 ЦПК України останніми надано копію Свідоцтва про право власності на будинок від 15 грудня 1994 року, за яким убачається, що позивачами набуто право власності на цей будинок у порядку приватизації разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Мотивуючи рішення про порушення прав позивачів як суміжних землекористувачів, суд першої інстанції не мав у своєму розпорядженні доказів про права позивачів на земельну ділянку.

При ухваленні рішення про задоволення позову про демонтаж дворової вбиральні, прийшов до висновку про порушення права позивачів на безпечне для здоров»я і життя навколишнє середовище та створює неможливі умови проживання для позивачів, однак не навів доказів порушення таких прав.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за даними Постанови № 85 /06 від 06.11. 2012 року Державної санітарно - епідеміологічної служби України про застосування адміністративно -запобіжних заходів за порушення санітарного господарства, на яку як на доказ порушення прав посилаються позивачі, встановлено, що ще станом на 05.11.2012 року дворова вбиральня з вигрібною ямою розташована на прибудинковій території по АДРЕСА_1 на віддалі 13 м. від цього будинку, при нормативній віддалі 20 м, що є порушенням п.2.22 «Державний санітарних норм та правил утримання території населених місць».

Вказана постанова не містить будь-якої інформації щодо невідповідності нормам віддалі вбиральні по відношенню до будинку № 11.

Позивачами не надано доказів порушення прав внаслідок неприємного запаху, що має місце внаслідок знаходження вбиральні.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивачі ствердили, що у позові мова іде про вбиральню, саме на території АДРЕСА_1

Із долученої до матеріалів цивільної справи Декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 23.10.2013 року, замовником якої виступало ТзОВ «Радар-03» убачається про реконструкцію водопостачання та водовідведення дворової вбиральні на АДРЕСА_1. За змістом означеної декларації облаштування дворової вбиральні проведено відповідно до вимог Державних санітарних норм і правил.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність вимог позивачів та відповідно обґрунтованість апеляційних скарг.

Відповідно до п.3 та п.4 ч.1 ст.309ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.3,п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Радар-03" задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове яким, яким у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи - ТзОВ "Радар-03", Львівська обласна санітрано - епідеміологічна служба про демонтаж дворової вбиральні - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: