Ухвала

іменем україни

13 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Висоцької В.С., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 98 800 доларів США з кінцевим терміном погашення не пізніше 12 вересня 2021 року. Оскільки позивач не виконав умови кредитного договору, у нього утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 27 березня 2015 року становить 2 085 609,34 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути вказану вище заборгованість з ОСОБА_4

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 2 085 609,34 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 13 вересня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 98 800 доларів США з кінцевим терміном погашення не пізніше 12 вересня 2021 року.

28 грудня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про внесення змін до кредитного договору, яким залишок заборгованості по кредиту переведено в національну валюту України - гривню.

ОСОБА_4 належним чином не виконав свої зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 27 березня 2015 року за кредитним договором від 13 вересня 2006 року наявна заборгованість у розмірі 2 085 609,34 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 1 551 085,46 грн., заборгованість за відсотками - 319 985,36 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 54 621,09 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 49 463,16 грн., інфляційні втрати за кредитом - 56 555,07 грн., інфляційні втрати за відсотками - 53 899,20 грн.

27 жовтня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_4 вимогу про усунення порушень за кредитним договором, яку останній отримав 04 листопада 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що позичальником порушено умови кредитного договору, а тому в останнього виникла заборгованість перед банком, яка і підлягає до стягнення з відповідача.

Заперечуючи проти суми боргу, відповідач не навів власного розрахунку та не зазначив у чому полягає неправильний розрахунок банку.

Крім того, ОСОБА_4 вказував, що кредитний договір укладено з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України, проте з позовом про визнання такого договору недійсним не звертався.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Разом з тим, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що представник позивача не мав повноважень на підписання кредитного договору.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 5 Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (далі - Декрет КМУ) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» на час укладення вказаного вище договору мало банківську та генеральну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі й на право надання та повернення кредиту в іноземній валюті, а тому доводи заявника про відсутність повноважень у позивача щодо надання кредиту в доларах США не заслуговують на увагу.

Разом з тим, уклавши 28 грудня 2012 року договір про внесення змін до кредитного договору, яким залишок заборгованості по кредиту переведено в національну валюту України, відповідач підтвердив факт отримання кредитних коштів та визнав свій обов'язок щодо повернення таких коштів.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

О.С. Ткачук