Справа № 522/9482/15-ц
Провадження № 2/522/426/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_1, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватного акціонерного товариства Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіком» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура Приморського району м. Одеси звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, в подальшому уточнивши його, в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, до ОСОБА_1 та просить витребувати від відповідача 3/1000 часток нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а саме літера «И» - контейнерна, загальною пл. 13, 4 кв. м. на користь держави в особі Фонду державного майна України; скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вищевказані приміщення, що проведена КП «ОМБТІ та РОН» 10 липня 2009 року за №13336343; визнати право власності на 3/1000 часток нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а саме літера «И» - контейнерна, загальною пл. 13, 4 кв. м. за державою в особі Фонду державного майна України.

В подальшому, згідно наказу Генеральної Прокуратури України №87ш від 23 вересня 2015 року Прокуратура Приморського району м. Одеси була реорганізована в Одеську місцеву прокуратуру №3.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 25 серпня 2005 року у справі № 40/343-50/746 за позовом ТОВ «Авіком» про зобов'язання ДП «Санаторій ім. Чувиріна» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» виконати умови договору купівлі-продажу № 24/02-05 від 24 лютого 2005 року та стягнення з ПП «Сома» 4 343, 90 грн. затверджено мирову угоду та припинено провадження у справі. На підставі зазначеної мирової угоди, КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвало 22 грудня 2005 року за TOB «Авіком» право власності на нерухоме майно, яке знаходилось у власності ДП «Санаторій ім. Чувиріна», розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а саме: лікувальний корпус № 1 (літера А), спальний корпус № 2 (літера Б), їдальня харчовий блок (літера В), спальний корпус № 3 (літера Г), спальний корпус № 4 (літера Г1), клуб з бібліотекою корпус № 5 (літера Е), прохідна (літера Ж), майстерня (літера 3), контейнерна (літера II), вбиральня (літера К), загальною площею 4 528, 2 кв. м.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04 листопада 2014 року було скасовано ухвалу суду про затвердження мирової угоди від 25 серпня 2005 року про визнання права власності, задоволено заяву ДП «Санаторій ім. Чувиріна» ЗAT лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» №25 від 13 липня 2006 року та подання прокуратури м. Києва від 14 грудня 2006 року №05/1-2504-06 про перегляд ухвали суду за нововиявленими обставинами та продовжено розгляд справи. В подальшому, ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 грудня 2014 року позовні вимоги TOB «Авіком» залишені без розгляду.

Також позивач зазначає, що 19 червня 2007 року між TOB «Авіком» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є частина нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме: літера «И» - контейнерна, загальною площею 13,4 кв. м. На підставі вказаного договору, 03 липня 2007 року КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на 3/1000 частин нежитлових приміщень за вказаною адресою за ОСОБА_2 Згодом вказані 3/1000 часток нежитлових приміщень за договором дарування від 05 червня 2009 року було передано у власність ОСОБА_1, та 10 липня 2009 року за останнім в КП «ОБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на контейнерну, загальною площею 13, 4 кв. м.

Разом з цим, позивач вказує, що вищевказані нежитлові приміщення є державною власністю, а тому не могли бути відчужені без згоди уповноваженого органу державної влади - Фонду державного майна України.

Тому, на думку позивача, спірні приміщення вибули з володіння власника (Фонду державного майна України) не з його волі, та повинні бути витребувані у відповідача.

В судовому засіданні представник Одеської місцевої прокуратури №3 та представник Фонду державного майна України підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, та вказав, що відповідач являється добросовісним набувачем права власності на 3/1000 часток нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 05 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який на час укладення договору був власником вказаних приміщень. Тому, представник відповідача вважає вимоги Одеської місцевої прокуратури №3 щодо витребування майна та визнання права власності безпідставними. Крім того, представник відповідача посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, та просить у зв'язку з цим відмовити у задоволенні позовних вимог.

Інші учасники процесу у судове засіданні не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.

Згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва органами прокуратури в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Прокурор відповідно до ст. 45 ЦПК України здійснює представництво на будь-якій стадії процесу та може вступити у справу, порушену за позовом інших осіб, на захист інтересів держави. Інтереси територіальної громади є складовою частиною державних інтересів.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 25 серпня 2005 року у справі № 40/343-50/746 за позовом ТОВ «Авіком» про зобов'язання ДП «Санаторій ім. Чувиріна» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» виконати умови договору купівлі-продажу № 24/02-05 від 24 лютого 2005 року та стягнення з ПП «Сома» 4 343, 90 грн. затверджено мирову угоду та припинено провадження у справі.

На підставі зазначеної мирової угоди, КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвало 22 грудня 2005 року за TOB «Авіком» право власності на нерухоме майно, яке знаходилось у власності ДП «Санаторій ім. Чувиріна», розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а саме: лікувальний корпус № 1 (літера А), спальний корпус № 2 (літера Б), їдальня харчовий блок (літера В), спальний корпус № 3 (літера Г), спальний корпус № 4 (літера Г1), клуб з бібліотекою корпус № 5 (літера Е), прохідна (літера Ж), майстерня (літера 3), контейнерна (літера II), вбиральня (літера К), загальною площею 4 528, 2 кв. м.

Також встановлено, що 19 червня 2007 року між TOB «Авіком» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є частина нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме: літера «И» - контейнерна, загальною площею 13,4 кв. м. На підставі вказаного договору, 03 липня 2007 року КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на 3/1000 частин нежитлових приміщень за вказаною адресою за ОСОБА_2 Згодом вказані 3/1000 часток нежитлових приміщень за договором дарування від 05 червня 2009 року було передано у власність ОСОБА_1, та 10 липня 2009 року за відповідачем в КП «ОБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на контейнерну, загальною площею 13, 4 кв. м.

Таким чином, ОСОБА_1 на даний час є власником вищевказаних приміщень.

В подальшому, ухвалою Господарського суду м. Києва від 04 листопада 2014 року було скасовано ухвалу суду про затвердження мирової угоди від 25 серпня 2005 року, задоволено заяву ДП «Санаторій ім. Чувиріна» ЗAT лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» №25 від 13 липня 2006 року та подання прокуратури м. Києва від 14 грудня 2006 року №05/1-2504-06 про перегляд ухвали суду за нововиявленими обставинами та продовжено розгляд справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18 грудня 2014 року позовні вимоги TOB «Авіком» залишені без розгляду.

Згідно зі ст. ст. 387, 392 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Натомість, спірне майно вибуло з володіння ДП «Санаторій ім. Чувиріна» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» саме за ухвалою Господарського суду м. Києва від 25 серпня 2005 року про затвердження мирової угоди.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що відповідно договору дарування від 05 червня 2009 року ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_1 3/1000 частини всього нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1, які складаються в цілому з: літери «А» лікувальний корпус, літери «Б» спальний корпус №2, літери «В» їдальня-харчовій корпус, літери «Г» спальний корпус №3, літери «ГІ» спальний корпус №4, літери «Е» клуб з бібліотекою корпус №5, літери «Ж» прохідна, літери «З» майстерня, літери «К» вбиральня, літери «И» контейнерна, в цілому площею 4 529, 2 кв. м.

Позивачем до суду не надано доказів і будь-яких документів, які можуть бути підставою для визнання безспірними і обґрунтованими твердження прокурора без посягання на права інших співвласників спільної часткової власності, що 3/1000 площі усіх приміщень АДРЕСА_1 складають виключно літеру «И» - контейнерну, площею 13, 4 кв. м.

Такого поділу майна між співвласниками не оформлювалось. Тому, суд вважає, що без виділу частки спільної часткової власності в натурі, задоволення позовних вимог прокурора призведуть до порушення законних прав та інтересів інших співвласників майна.

Відповідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не доведено, що 3/1000 частки площі усіх приміщень по АДРЕСА_1 складають виключно літеру «И» - контейнерну, площею 13,4 кв. м., і не надано доказів про такий поділ майна між усіма співвласниками на підставі нотаріального договору або на підставі відповідного рішення суду.

Позивач в обґрунтування своїх вимог також зазначав, що Фонд державного майна України є власником майна, яке знаходилось в веденні загально-радянських суспільних об'єднань і організаціях на підставі Постанови Верховної ради України «Про майно загальносоюзних громадських організації колишнього союзу РСР» №3943-ХП від 04.02.1994 року.

При цьому, прокурор не надав жодних доказів про реєстрацію права власності за державою на об'єкти і будівлі санаторію, і не навів законних підстав для виникнення права державної власності на спірне нерухоме майно.

05 листопада 1991 р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».

Відповідно приписів цієї постанови і Переліку державного майна, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць в галузі охорони здоров'я, соціального забезпечення, встановлено, що у комунальну власність наряду з іншим майном передані: багатопрофільні та спеціалізовані лікарні для дорослих і дітей, госпіталі для інвалідів Вітчизняної війни, диспансери, поліклініки, санаторії для лікування дорослих і підлітків, хворих на туберкульоз, дитячі спеціалізовані санаторії, інші місцеві підприємства, організації та установи, крім тих, що перебувають у відомчому підпорядкуванні.

Колишній санаторій «Ім. Чувиріна» був дитячим спеціалізованим санаторієм.

Відповідно до цієї постанови КМУ, дитячий санаторій «Ім. Чувиріна» повинен був віднесений до комунальної власності.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем будь-яких дій, що вказують на його умисне заволодіння власністю ДП «Санаторій ім. Чувиріна» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» або обізнаність про можливість скасування ухвали Господарського суду м. Києва від 25 серпня 2005 року про затвердження мирової угоди на час укладання договору дарування від 05 червня 2009 року із ОСОБА_2, що свідчить про добросовісність набуття права власності відповідачем.

В той же час, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, позивач довідався про порушення права 04 листопада 2014 року, коли було скасовано ухвалу суду про затвердження мирової угоди від 25 серпня 2005 року. Дійсна позовна заява була подана до суду 07 травня 2015 року. Тому, строк позовної давності позивачем не був пропущений.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 121, 140 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 12, 15, 26, 330, 387, 388, 392 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208-209, 212, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_1, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватного акціонерного товариства Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіком» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Ю.Б. Свячена