АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4561/16 Головуючий 1 інст. Букреєва І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року по цивільній справі за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-і особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-і особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей Московського району Харківської міської ради, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що на час укладення вказаного вище договору іпотеки у зазначеній квартирі проживав і був зареєстрований її неповнолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 При укладенні договору іпотеки було порушено його право на користування вказаною квартирою, не було отримано згоди органів опіки та піклування на укладення договору іпотеки, а тому вказаний договір іпотеки, як вона вважає суперечить законодавству України.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 05.06.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку ? частину квартири АДРЕСА_2 для забезпечення виконання грошових зобовязань позичальника ОСОБА_5 за кредитним договором №0 від 05.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 05.06.2007 року за реєстровим № 2213.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.03.2016 року заяву ТОВ «Кей-Колект» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ТОВ «Кей-Колект» звернулося з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить заочне рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: -чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються; - чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; -які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; -яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Матеріали справи містять дані про те, що10.12.2003 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_4, Кривим (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_12, було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири № 17, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул.Гвардійців Широнінців, буд.10, загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., в рівних частках по ? кожному.

05.06.2007 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», на теперішній час ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно до якого банк надав ОСОБА_5 споживчий кредит в сумі 68500,00 дол. США, що станом на момент видачі кредиту складало 345925 грн.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 0 від 05.06.2007 року, відповідно до умов договору іпотеки (нерухомого майна) від 05.06.2007 року, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2213, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передали в іпотеку банку в рівних частках по ? частині кожний нерухоме майно - двокімнатну квартиру №17, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Гвардійців Широнінців, буд.10.

В звязку з купівлею - продажем прав вимог за кредитами, права вимоги за даним договором іпотеки перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кей-Колект», який і є відповідачем по даній справі.

Під час укладання іпотечного договору від 05.06.2007 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 подавали нотаріусу довідку, відповідно до якої окрім нього інших зареєстрованих осіб в переданій в іпотеку квартирі немає, про що зазначено у п.1.3 договору іпотеки.

Суд 1 інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що на час укладання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 договору іпотеки в спірній квартирі проживав та був зареєстрований неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, посилаючись на встановлення цього факту рішенням Московського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2012 року, яким позов ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було задоволено та договір іпотеки, укладений 05 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, і гр. ОСОБА_5 і ОСОБА_4, як іпотекодавцями, про передачу в іпотеку нерухомого майна - двокімнатної квартири № 17, по вулиці Гвардійців Широнінців, № 10 у м. Харкові в частині укладення договору з іпотекодавцем ОСОБА_5 визнано недійсним. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що згідно довідки про склад сімї неповнолітня дитина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований в спірній квартирі з 27 квітня 2004 року, а тому передача квартири, право користування якою зберігає неповнолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду 1 інстанції та вважає їх помилковими виходячи з наступного.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним в інтересах малолітньої дитини її сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що син проживав на час укладення оспорюваного договору і проживає станом на час вирішення спору в спірній квартирі за вказаною адресою, іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнані недійсним.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках по ? кожному із 2003 року на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2003 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 0 від 05.06.2007 року, відповідно до умов договору іпотеки (нерухомого майна) від 05.06.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передали в іпотеку банку в рівних частках по ? частині кожний нерухоме майно - двокімнатну квартиру №17, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Гвардійців Широнінців, буд.10. При укладенні іпотечного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_4 приховали той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 не мав і не має права власності на квартиру АДРЕСА_3. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду1 інстанції не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки їх укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_7 на користування житлом - квартирою № 17 будинку № 10 по вул. Гвардійців Широнінців в м. Харкові.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_13 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_5 умов кредитного договору та в звязку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку спірної квартирі імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарного права малолітнього ОСОБА_7 на збереження саме цієї квартири як місця його проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року та відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами загальної юрисдикції.

Також в зазначеній постанові зазначено, що Верховний Суд України доповнює правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, матір малолітнього ОСОБА_3 участі в укладенні іпотечного договору не приймала, проте суд установив, що відповідач ОСОБА_5 батько малолітнього Константина, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший, крім нього, не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, та справи №6-2940 цс15 колегія суддів, враховуючи також, що дії відповідача ОСОБА_5 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним, тому ухвалене в справі судове рішення суду першої, інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду 1 інстанції відповідно до п.п.3,4 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.2 ст.307, п.3,4 ч.1 ст.309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-і особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Служба у справах дітей Московськог о району Харківської міської ради про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Ю.А. Пономаренко

Судді - А.П. Івах

ОСОБА_1