АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8336/2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Українець В.В.
Доповідач - Мараєва Н.Є
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 р.

в справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1

про звернення стягнення на предмет іпотеки

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 р. задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 р. в розмірі 1003894,01 грн.;

зазначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 р., який був укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1, останньому було видано кредит в сумі 115000 дол. США на строк до 18 серпня 2023 р. з оплатою по процентній ставці 12,5 % річних (а.с. 9-13).

Рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 02 вересня 2009 р. ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було перейменовано у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с. 43-45).

В забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором № 03-08-Ип/41 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 20 серпня 2008 р., відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

Постановлюючи рішення суд виходив з того, що відповідачем не виконуються зобов»язання по кредитному договору, що на час постановлення рішення існує значна заборгованість по кредиту - в сумі 1003894,01 грн., а тому, дійшов висновку щодо задоволення позову.

Проте, із таким висновком суду повністю погодитися не можна із таких підстав.

Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2000 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_1, а саме : ОСОБА_2, придбала 1/3 частину квартири, а ОСОБА_1 - 2/3 частини квартири (а.с. 41-42).

Згідно договору дарування 1/3 частини квартири від 12 серпня 2008 р. ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 39-40).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 р. змінено рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 липня 2011 р., яким стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 року в сумі 1003894,01 грн. (а.с.27-31). Рішення набрало законної сили.

Відповідачем рішення Апеляційного суду міста Києва не виконується, борг за кредитним договором не повертається.

Тому, суд першої інстанції вважав позовні вимоги банку обгрунтованими.

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідачем умови кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються, що встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 р.

Доказів щодо повернення кредиту у матеріалах справи немає.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, відповідач не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст.530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Станом на день подачі позову до суду заборгованість відповідача складає 1003894,01 грн., яка встановлена рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 р.

Згідно ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 3 цієї статті визначено, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.1 ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного з'язання.

Згідно п.11.3.1. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно п.39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки, цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекокодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Заперечуючи проти вимог позивача, представник відповідача посилався на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 р.

Посилався також на те, що заставне майно, а саме квартира АДРЕСА_1, є єдиним місцем проживання відповідача та членів його сім'ї, що іншого майна він не має, що площа квартири не перевищує 140 кв.м., і тому, у зв'язку з прийняттям вказаного закону, зокрема ст.1 Закону, та встановленням мораторію заставне майно не може бути примусово стягнуто.

Згідно ст.3 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або додатковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (ст.117).

Оскільки, за своїм змістом ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться, а також, що цим законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права,- то судова колегія вважає. що дійшовши висновку про задоволення позову належить зазначити, що це рішення не підлягає виконанню у період дії зазначеного вище Закону, доповнивши цією вказівкою резолютивну частину рішення.

Тому, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Що стосується іншої частині рішення, то судова колегія вважає. що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення іншої частини позову.Судом було повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам; висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги в решті висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування в іншій частині рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 23.06.2015 р. - змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення вказівкою, що це рішення не підлягає виконанню у період дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 р. №1304-УІІ.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :