Справа №613/919/16-ц Провадження № 2/613/454/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Шалімова Д.В.,

при секретарі Макушинській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після уточнення якого просить: стягнути з ОСОБА_2 суму позики у розмірі 16 629 грн., судові витрати: судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. та надання правової допомоги у сумі 1 500 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що на початку листопада 2015 року ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) позичила у нього кошти у розмірі 9 000 грн., про що свідчить розписка. Крім того, 25 листопада 2015 року відповідачка позичила у нього ще кошти у розмірі 7 629 грн., які зобовязалась повернути до 01 березня 2016 року, про що свідчить розписка. Після закінчення строку повернення суми позики по другій розписці, 12 березня 2016 року він звернувся до відповідачки з претензією про повернення коштів, проте остання не прийняла ніяких дій про повернення суми позики.

Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити. Позивач пояснив, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) дійсно працювала по трудовому договору у його магазині на посаді продавця. За проханням останньої він дав їй у борг грошові кошти, про що остання написала відповідну розписку, борг зобовязалась повертати з нарахованої їй заробітної плати. Розписка не містить дати, оскільки відповідачка зобовязалась поступово борг віддати. Коли ОСОБА_2 вдруге попрохала дати їй у борг грошові кошти, у написаній нею власноручно розписці вона поставила дату та термін повернення грошових коштів, так як по першій розписці гроші повернуті не були. Беручи грошові кошти в борг відповідачка була вагітна та пояснила, що гроші їй необхідні для сімейних потреб. В указаний в розписці строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернула, у звязку з чим він змушений був звернутись до неї з письмовою вимогою. Доповнив, що відповідачка писала розписки власноручно та ніякого тиску з його сторони не було. Крім того, наприкінці вересня 2015 року в магазині була проведена інвентаризація, під час якої була виявлена нестача. Кошти, які відповідачка брала в борг не відносяться до нестачі, виявленої під час проведеної інвентаризації.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що з 25 серпня 2015 року по 25 листопада 2015 року вона працювала у ФОП «ОСОБА_1І.» на посаді продавця непродовольчих товарів. Звільнилась з місця роботи за власним бажанням, оскільки ОСОБА_1 звинуватив її та інших продавців у недостачі коштів в магазині після проведеної інвентаризації, проте жодних документів на підтвердження недостачі їм не надав. Також ОСОБА_1 залякав її, що «повісить» на неї ще більше нестачі та під тиском змусив написати розписку. Крім того, 25 листопада 2015 року вона відмовилась відповідачу виплачувати гроші з заробітної плати на погашення заборгованості, виявленої проведеною наприкінці вересня 2015 року інвентаризацією та заявила про намір звільнитись з роботи. Проте, останній відмовився її звільняти, доки вона не напише ще одну розписку на суму невиплаченої нестачі. Будучи вагітною, побоюючись, щоб дана ситуація не вплинула на стан здоровя майбутньої дитини, вона під тиском ОСОБА_1 написала розписку. Вважає дані розписки незаконними, оскільки вони написані під тиском позивача та ніяких коштів у останнього в борг вона не брала.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона працює продавцем в магазині ОСОБА_1 25 2015 року в магазині була проведена інвентаризація, під час якої виявлена нестача на загальну суму 18 200 грн. Дану суму виявленої нестачі ОСОБА_1 розділив між нею та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), яка також в той час працювала продавцем в магазині.

Погашення нестачі вона здійснювала за рахунок заробітної плати, розписок ОСОБА_1 не писала. Їй відомо, що ОСОБА_2 спочатку також погашала свою частину нестачі за рахунок заробітної плати, потім остання завагітніла та звільнилась з роботи. Нестача в повному обсязі на час звільнення погашена не була, у звязку з чим ОСОБА_2 писала ОСОБА_1 розписку. Під час написання ОСОБА_2 розписки, грошових коштів ОСОБА_1 останній в борг не давав.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що працює на посаді продавця а магазині ОСОБА_1 У вересні 2015 року, коли вона була прийнята на роботу, у магазині була проведена інвентаризація, під час якої виявлена нестача на загальну суму 18 200 грн. У відділі, де була виявлена нестача, продавцями працювали ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3). ОСОБА_1 нестачу розділив між продавцями, оскільки вони є матеріально відповідальними особами. Заборгованість ними погашалась за рахунок заробітної плати. Їй відомо, що ОСОБА_2 дізнавшись про свою вагітність звільнилась з роботи. Під час звільнення остання не виплатила нестачу в повному обсязі. На даний час невиплачена заборгованість по нестачі ОСОБА_2 становить 3 062 грн. Чи надавав ОСОБА_1 грошові кошти ОСОБА_2 в борг, їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що з вересня 2015 року вона працює в магазині ОСОБА_1 продавцем. Наприкінці вересня 2015 року в магазині була проведена інвентаризація, під час якої була виявлена нестача в сумі 18 200 грн. Дана сума нестачі ОСОБА_1 розділив між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), близько 9 000 грн. з кожної. Погашення заборгованості по нестачі ними здійснювалось за рахунок заробітної плати. Після звільнення з роботи ОСОБА_2 не в повному обсязі виплатила свою частину нестачі, у звязку з чим вона писала ОСОБА_1 розписку. Після звільнення з роботи ОСОБА_2 приносила декілька разів певні суми коштів, проте до даного часу остання нестачу в повному обсязі не погасила.

Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до слідуючого:

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, що передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, працювала у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів з 25 серпня 2015 року по 25 листопада 2015 року, що підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю № 2 від 25 серпня 2015 року та копією Додаткової угоди № 2 до Трудового договору, зареєстрованого від 25 серпня 2015 року № 2 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01 вересня 2015 року.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії I-ВЛ №283423, виданого 28 травня 2016 року Богодухівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області вбачається, що 28 травня 2016 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 у Богодухівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 34 та після державної реєстрації шлюбу взяла собі прізвище «Туренко».

Відповідно до розписки вбачається, що ОСОБА_3 зобовязується виплатити ОСОБА_1 борг в сумі 9 000 грн.

Згідно іншої розписки від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_3 зобовязується виплатити борг в сумі 7 629 грн. до 01 березня 2016 року.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Суд, розглянувши надані позивачем розписки, приходить до висновку, що вони не відповідають вимогам діючого законодавства, оскільки перша розписка не містить дати, що позбавляє суд встановити дійсний строк її складання, а у другій розписці не зазначено, кому саме ОСОБА_3 зобовязується повернути борг, тобто дані розписки за формою та змістом не відповідають договору позики. Також дата другої розписки співпадає з датою звільнення відповідача з роботи, що підтверджує той факт, що дані правовідносини виникли на підставі трудових відносин між сторонами. Крім того, в судовому засіданні позивач не зміг дати суду чіткі пояснення щодо часу та обставин написання відповідачем розписок наданих до суду, а відповідач навпаки дала свідчення в якості свідка.

Згідно вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проте позивачем не надано суду достовірних доказів на підтвердження укладеного між ним та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3О.) договору позики та самого факту передачі останнім грошових коштів в борг.

При ухваленні рішення суд відступає від правової позиції Верховного Суду України, а саме постанови суду від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, відповідно до якої згідно норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання, оскільки розписки не відповідають вимогам ЦК України щодо форми та змісту документу, так як перша розписка не містить дати її складання, а у другій розписці не зазначено, кому саме відповідач зобовязується повернути суму боргу. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що правовідносини виникли у звязку з трудовою діяльністю відповідача та позивач після звільнення ОСОБА_2 отримував кошти, які направив на погашення боргу, що виник на підставі трудових відносин.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі предявлених доказів.

Керуючись ст. ст. 11, 57, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 202, 207, 526, 626, 1046 - 1049 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Харківської області через Богодухівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ