АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3361/16 Справа № 202/3351/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2015 року

у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська знаходитлась цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 15.09.2006 року між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений договір, згідно умов якого - позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 4 921 грн. 80 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.09.2008 року.

У порушення умов договору відповідач - ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала.

Станом на 27.01.2014 року за відповідачем - ОСОБА_2 наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 36 206 грн. 92 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 4 921 грн. 80 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 637 грн. 07 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання - 16 447 грн. 72 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1 700 грн. 33 коп.

Крім того, зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн., згідно договору укладеного 20.10.2010 року між позивачем та відповідачем - ПАТ "А-Банк".

Позивач зазначає, що на даний час кредитна заборгованість відповідачем не погашена, вимога до поручителя залишена без задоволення, тому змушений звертатися до суду та просить суд: стягнути з відповідача - ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 206 грн. 92 коп.; стягнути солідарно з відповідачів - 10 000 грн.; стягнути з відповідача - ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн.; стягнути з відповідача - ОСОБА_2 судовий збір.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP26200331 від 15.09.2006 року на рах. НОМЕР_1:

заборгованість за кредитом - 4 921 грн. 80 коп.;

заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 637 грн. 07 коп.;

на рах. НОМЕР_2:

судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

З даним рішенням не погодився Позивач і звернувся до суду з апеляційною скаргою у якій ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені та штрафів, та ухвалення нового рішення в цій частині, про задоволення позову, мотивуючи тим, що рішення суду було прийняте з порушенням норм матеріального права.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду в задоволеній частині апелянтом не оскаржується, апеляційним судом в цій частині - не переглядається.

Що ж стосується рішення суду в оскаржуваній частині, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, відповідно до ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 15.09.2006 року між позивачем та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений договір, згідно умов якого - позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 4 921 грн. 80 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.09.2008 року (а. с. 8-10).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 27.01.2014 року сума боргу становить 36 206 грн. 92 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 4 921 грн. 80 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 637 грн. 07 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання - 16 447 грн. 72 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1 700 грн. 33 коп. (а. с. 5).

20.10.2010 року між позивачем та відповідачем ПАТ "А-Банк" укладено договір поруки, яким зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 10 000 грн. (а. с. 6).

Відповідно до п. 8 договору поруки, який був укладений між позивачем та ПАТ "А-Банк", договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Вирішуючи спір місцевий суд виходив з того, що позивачем було не наведено обґрунтований розрахунок заборгованості щодо неустойки (пені та штрафів), а також прийняв до уваги всі обставини справи в їх сукупності, а саме явну невідповідність наслідків порушення зобов'язання, принципи розумності та справедливості, вважав можливим відмовити у стягненні неустойки (пені та штрафів). щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів по кредитному договору, застосувавши норму ч.3 ст.551 ЦК України.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості також і з поручителя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на отримання суми боргу за кредитним договором є доведеним, але право вимоги до поручителя не підлягає захисту, у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Основні посилання апеляційної скарги на незаконність рішення суду в частині визначення розміру стягнутої пені, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак у останньому випадку відповідач, що звертається із клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки.

А від так, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про можливість застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України при вирішенні спору.

Посилання апеляційної скарги на обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення штрафів за неналежне виконання умов договору - є безпідставними, з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, ч.4-5 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковою для всіх судів.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в оскаржуваній частині, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться лише до цитування, особистого тлумачення норм діючого законодавства та судової практики застосування такого законодавства, та переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: