Справа № 404/4145/15-ц
Номер провадження 2/404/168/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

у складі: головуючого - судді Галагана О.В.,

при секретарі - Голенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просила:

- зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у її користуванні житлом у будинку АДРЕСА_1, шляхом надання їй та її донькам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безперешкодного входження до даного будинку та проживання у ньому (вселення);

- виселити з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

На обґрунтування позову зазначено, що позивач зареєстрована за місцем постійного проживання в АДРЕСА_1 з 18.03.2008 року.

Вказаний будинок перебував у приватній власності прабаби позивача - ОСОБА_8, яка у жовтні 2011 року померла. Разом з прабабою позивач проживала однією сім'ю, вела спільний бюджет, спільне господарство.

Після смерті прабаби на підставі заповіту все її майно успадкувала ОСОБА_6, в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1

02.06.2013 року не пояснюючи своїх дій ОСОБА_6 особисті речі позивача та її дітей з будинку до гаражу, змінила замки, таким чином позбавила її можливості проживати у будинку. Фактично одразу після цього в будинок були заселенні незнайомі їй люди, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Позивач в зв'язку з вище вказаним діями звернулася до дільничного інспектора ВМ Кіровського РВ УМВС України в Кіровоградській області з заявою про порушення її прав. Під час проведення перевірки по її заяві у 2013 року ОСОБА_6 звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про виселення позивача та її неповнолітніх дітей зі спірного будинку. Проте, рішенням від 17.02.2014 року ОСОБА_6 було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Також, в цей час судом було розглянуто ще декілька справа щодо права власності на будинок.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.02.2015 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.08.2012 року № 1317, що видане на ім'я ОСОБА_6 визнано недійсним. 04.06.2014 року рішенням визнано недійсним заповіт, що складений прабабою позивача на ім'я відповідача ОСОБА_6

На даний час позивач разом зі своїми дітьми не має можливості вселитися до будинку, оскільки відповідачі чинять перешкоди у реалізації її прав на користування житлом.

В зв'язку з цим ОСОБА_1, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідачів заперечив проти задоволення позову, зазначав, що смерть власника майна припинила будь які домовленості із позивачем з приводу її проживання у АДРЕСА_1. Також, позивач вселилась та прописалась у цьому будинку не як член сім'ї, а тимчасово, спільного господарства ОСОБА_1 із ОСОБА_8 не вела, за час її проживання у будинку після смерті останньої будинок став непридатним до проживання із-за його руйнування. За наведеного вимоги до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, оскільки існуючий правовий статус позивача не дає підстав вважати що її права порушені. Вимоги пред'явлені до ОСОБА_3 не можуть бути задоволенні оскільки цей відповідач не є власником майна, мешкає у іншій місцевості, відтак позбавлена можливості перешкоджати позивачу чинити перешкоди по вселенню до житлового приміщення. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд заслухавши думку учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали інвентарної справи ОКП «КООБТІ» на житловий будинок АДРЕСА_1, дослідивши матеріали справи № 404/7646/13-ц, н/п 2/404/58/14, дослідивши матеріали справи 404/4145/15-ц, н/п 2/404/168/16, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, щопозивач по справі має двох дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7, 8).

Згідно домової книги за адресою АДРЕСА_1 18.03.2008року зареєстровані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6.

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_8, яка була прабабою позивача.

Після смерті ОСОБА_8 все її майно, а саме житловий будинок з господарського-побутовими будівлями під АДРЕСА_1 успадкувала ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1317.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.02.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1, яка діє від себе та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, Управління Державної Міграційної служби України в Кіровоградській області про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку - відмовлено. Підставою відмови у виселенні стало встановлення судом обставини, що відповідач на час розгляду справи виїхала разом із дітьми з будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10-14).

04.06.2014 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6, задовольнити частково та позов третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 до ОСОБА_12 , ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Наталія Леонідівна про визнання заповіту недійсним - задоволено та визнано заповіт, складений від імені ОСОБА_8, 1922 року народження та посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Наталією Леонідівною 08 серпня 2008 року, реєстровий №2684 на ім'я ОСОБА_6 - недійсним (а.с. 16-18).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_6 була власником будинку під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1317 від 14.08.2012 року, виданого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н.Л.

25.02.2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6, Головного управління юстиції у Кіровоградській області, третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Наталія Леонідівна, ОСОБА_1 про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, скасування державної реєстрації - задоволено частково. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року посвідчене приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н.Л. та зареєстроване в реєстрі за № 1317 і видане на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8.Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року посвідчене приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н.Л. та зареєстроване в реєстрі за №1320 і видане на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2012 року посвідчене приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Сотник Н.Л. та зареєстроване в реєстрі за №1324 і видане на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 19-21).

12.05.2015 року до Кіровоградського МВ УМВС України Кіровоградської області надійшла заява від гр. ОСОБА_1 про вжиття мір до гр. ОСОБА_6, яка перешкоджає їй у проживанні будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1, в якому зареєстровано сама заявник та двоє дітей з 2008 року і по теперішній час. 15.09.2015 року згідно висновку за результатами розгляду матеріалів ЄО лейтенанта міліції ДІМ Кіровоградського МВ УМВС України в області ОСОБА_13 в ході проведення перевірки при опитуванні з даного приводу гр. ОСОБА_4, який проживає по АДРЕСА_1, який пояснив, що з початку весни 2014 року знімає даний будинок згідно договору оренди. За вище вказаною адресою він проживає разом з дружиною гр. ОСОБА_5 та донькою гр. ОСОБА_14 На даний час гр. ОСОБА_6, яка є власницею будинку по АДРЕСА_1 перебуває поза межами міста, а саме: м. Новомиргород, контактів з нею не підтримує, до місця її проживання вона приїздить дуже рідко. Також, в ході проведення перевірки по даним матеріалам інформації щодо грубого порушення громадського порядку не надійшло. В даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення (а.с. 22).

Відповідно до відомостей про права власності на будинок АДРЕСА_1 відсутні, відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні, відомості про державну реєстрацію іпотек відсутні, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні (а.с. 132-133).

Згідно до висновку про технічний стан конструкції житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 2013 року за результатами технічного обстеження конструкцій будівлі житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1, встановлено, що будівля залежна від фактично установленої придатності та міри втрати своїх експлуатаційних якостей визначається категорія технічного стану конструкції з можливістю їх встановленої експлуатації (кваліфікаційні ознаки категорії технічного стану конструкції будівлі, як незадовільний (стан конструкції ІІІ) - непридатна для нормальної експлуатації (а.с. 10-12, цивільна справа 404/7646/13-ц, н/п 2/404/58/14).

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивач є її дочкою, а відповідач ОСОБА_6 доводиться тіткою.

Позивач вселилась і проживала у спірному будинку з дозволу власниці - прабабусі позивача ОСОБА_8 Після смерті останньої вона там продовжувала проживати до 2013 року. В 2013 року ОСОБА_6, як новий власник подзвонила ОСОБА_1 з проханням виселитися з її будинку, оскільки вона хоче його продати і вже знайшла покупців. Проте позивач відмовилась виселятись. Як наслідок, ОСОБА_6 поки позивач перебувала на роботі приїхала і винесла її речі, а будинок замкнула. Позивачка була змушена віднести речі до гаражу, де вони частково перебували до весни 2015року, бо не втрачала наміру повернутись мешкати до будинку, а деякі речі досі там знаходяться, оскільки за плином часу та несприятливого зберігання непридатні до використання.

Для того, щоб ОСОБА_1 не могла користуватися помешканням, зняла крани з водопроводу та у будинку. В літку 2013 року до будинку вселилилась чета ОСОБА_14, які бажали придбатицю нерухомість. Позивач до цього часу не знята з реєстраційного обліку, але проживати там не може оскільки замки змінені, доступу до будинку не має також через проживання родини ОСОБА_14.

Свідок ОСОБА_15, який є колишнім чоловіком позивача, підтвердив вище вказані обставини, які зазначені свідком ОСОБА_12 Додатково вказавши, що до ОСОБА_6 відноситься негативно оскільки вона фактично позбавила житла ОСОБА_16 та двох її дітей, один з яких є їх спільною. У 2008році він розірвав шлюб з позивачем, проте з 2009 по 2013рік разом проживав із нею в будинку АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_17, яка є сусідкою сторін у справі, показала, що знає позивача, їх діти дружать, вона проживала разом з прабабою по АДРЕСА_1 і доглядала за нею. Після смерті останньої до будинку в якому проживала позивач під'їхала машина в яку було загружено речі. Як їй розповіли пізніше двоюрідна баба ОСОБА_1, яка була рідною сестрою померлої претендувала на спадщину, повісила замок на будинок, а речі позивача винесла в сарай. Коли з будинку виносились речі вона подзвонила ОСОБА_1 та приїхала, збила замок на калітці та фактично вселилась у будинок. Проте, через деякий час все повторилося, відповідач ОСОБА_6 створила ОСОБА_1 умови не можливі для проживання, а після вимкнення світла позивач виїхала з будинку. Крім того, вказала, що люди, які проживають наразі в даному будинку фактично його купили, бо віддали гроші за нього відповідачу, зробили ремонт та навели порядок.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19, які між собою є чоловіком та дружиною, показали, що ОСОБА_6 першому свідку доводиться матір»ю, а позивач племінниця. Остання є онукою ОСОБА_8, яку та разом з двома дітьми прописала у належному їй будинку по АДРЕСА_1 в 2008 року, оскільки у позивача не було власного житла. Після погіршення відносин, бабуся просила ОСОБА_1 підшукати собі інше житло, проте ОСОБА_1 відмовилась переїздити.

Після смерті бабусі будинок успадкувала ОСОБА_6, проте, ОСОБА_1 в ньому проживала ще біля двох років. При цьому будинок за її господарювання зазнав руйнувань не сумісних з подальшим у ньому проживанням. Про обставини за яких позивач виїхала з будинку свідкам не відомо.

Свідок ОСОБА_20 показала, що ОСОБА_8 рідна сестра її дідуся, тобто з позивачем та ОСОБА_6 перебуває у родинних відносинах. Щонайменше раз на місяць відвідувала ОСОБА_8 по АДРЕСА_1, тому знає, що вона прописала позивача у 2008році тимчасово, доки остання не знайде іншого житла. Зі слів ОСОБА_8 знає, що вона просила ОСОБА_1 знайти собі інше житло бо не можуть ужитись разом, також вона її розпитувала як оформити належний їй будинок на ОСОБА_6, а потім повідомила що склала заповіт на неї. Після смерті ОСОБА_8 про відносини, що склались у позивача з ОСОБА_6 їй відомо зі слів останньої.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містять норми ч.1 ст. 317, ч.1 ст.383 ЦК України, за якими власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.

Згідно статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності.

За приписами ст. 150 ЖКУ, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що члени сім'ї власника житла набувають сервітутне право користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім»ї та користуються житлом в обсязі, визначеному його власником. При цьому необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім»ї з власником житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови в сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім»ї його власника.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Роз'яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду категорії справ пов'язаних із житловими правовідносинами містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла.

Статтею 182 ЦК України ч. 1 встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При допиті свідків безсторонніх осіб не встановлено. За їх показами не можливо встановити чи проживала ОСОБА_1 із ОСОБА_8 як член її сім»ї із веденням спільного господарства чи як квартиронаймач не зважаючи на родинні стосунки, не встановлено які домовленості між ними існували.

На підставі викладеного суд погоджується з доводами представника ОСОБА_6, що на час розгляду справи правомірність вимог до даної особи не доведена, вона не є власником житла, що є предметом спору, не проживає за місцем його знаходження, відтак чинити перешкоди позивачу в межах обґрунтування позову не може. Тому, відмовляє позивачу у задоволенні вимог до даної особи.

Також, суд відмовляє у задоволенні вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Те, що позивач та власник будинку проживали однією сім'єю та вели спільне господарство матеріалами справи однозначно не доведено, та сервітутне право позивача на користування будинком АДРЕСА_1 припинилось із смертю власника ОСОБА_8. На час вселення чети ОСОБА_5 до будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_6 була офіційно власником вказаного будинку, те що в подальшому вона втратила право власності не є підставою до задоволення позову про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5. Наявність у позивача прописки за адресою: АДРЕСА_1 не є безумовною підставою до вселення за цією адресою та виселення відповідачів. На час розгляду даної вимоги офіційного власника будинку АДРЕСА_1 не має, за його відсутності та з'ясування позиції щодо осіб які проживають в його житловому приміщення, вирішення вищезазначених питань є передчасним.

Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням цієї норми та того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-218, 293 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити по фактично понесеними позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда