АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що 22.10.2012 р. та 18.07.2013 р. між нею та ОСОБА_5 були укладені договори позики у вигляді письмових розписок, відповідно до яких вона передала ОСОБА_5 грошові суми у розмірі 11 600,00 доларів США, 7 965,00 доларів США, які відповідач зобов'язувався повернути до 22.10.2013 р., та 19 460,00 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5 помер, не повернувши позичені кошти.

Спадкоємцями померлого є його дочки - ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які прийняли спадщину і в силу ст. 1282 ЦК України зобовЧязані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості одержаного спадкового майна, однак її вимоги про повернення боргу не виконують.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі по 492 888,75 грн. з кожного відповідача.

У листопаді 2014 р. ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, в якому просила визнати недійсним договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що оформлений розписками від 22.10.2012 р. та 18.07.2013 р.

Справа № 759/9160/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9505/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Зазначала, що ОСОБА_5 із-за захворювання на цукровий діабет мав інвалідність. У серпні 2008 р. йому було проведено ампутацію лівої нижньої кінцівки на рівні голені, а тому він погано пересувався і весь час проводив вдома. Стверджувала, що ОСОБА_3 ніколи не надавала ніяких коштів ОСОБА_5, ніколи не приходила до них додому, і крім того не мала джерел отримання таких коштів, які начебто передала батьку.

Посилаючись на відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на отримання коштів в борг, та сумнівність написання ним особисто наданих позивачкою боргових розписок, просила

визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у виді боргових розписок від 22.10.2012 р. та від 18.07.2013 р.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2016 р. позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 492 885,75 грн. та судові витрати у розмірі 1 832 грн., а всього 494 717,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 492 885,75 грн. та судові витрати у розмірі 1 832 грн., а всього 494 717,75 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначали, що суд не урахував, що у розписці від 18.07.2013 р. відсутні зобов'язання ОСОБА_5 повернути кошти, які він взяв у ОСОБА_3 Суд досліджуючи боргові розписки не виявив справжню правову природу договору та не урахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є не лише доказом факту укладення договору, але й факту передачі грошей позичальнику. Крім того суд не визначився, який саме документ складений ОСОБА_5 - договір позики, чи розписку про отримання від позикодавця грошових коштів.

В судовому засіданні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник просили апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, зокрема зазначив, що на підтвердження договору позики ОСОБА_3 надала виконані ОСОБА_5 розписки (висновок судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів від 17.08.2015 р., крім рукописних записів «под 4% месячных та «общая сумма 39 025 дол.).

Однак повністю погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України , за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

На підтвердження укладення договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 позивачка надала розписки.

З розписки від 22.10.2012 р. убачається, що ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_3 строком на один рік 11 600,00 доларів США та 65 000,00 грн., поряд з якою зазначено еквівалент зазначеної суми - 7 965,00 доларів США.

З розписки, датованої 18.07.2013 р. убачається, що ОСОБА_5 взяв у ОСОБА_3 158 600,00 грн., що за комерційним курсом гривні відносно долара США станом на 18.07.2013 р. (8,15 грн. за 1 долар США) еквівалентно 19 640,00 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5 помер.

20.12.2013 р. спадкоємці померлого - його доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

15.05.2014 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно згідно з договором про розподіл спадкового майна від 15.05.2014 р.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки , що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припиняються внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 у передбачений ч.2 ст.1281 ЦК України шестимісячний строк предЧявила свої вимоги до спадкоємців ОСОБА_5, однак вони свої зобов'язання не виконали.

Аналізуючи зміст розписки від 22.10.2012 р., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона містить всі істотні умови договору позики, зокрема посвідчує передання боржникові визначеної в ній суми коштів, його зобов'язання про їх повернення та строк, а тому обґрунтовано задовольнив у цій частині вимоги позивачки.

Посилання представника відповідачів в суді апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції покладаючи на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обов'язок про задоволення вимог кредитора не урахував розмір часток спадкового майна, прийнятого кожним із спадкоємців та вартість спадкового майна, колегія суддів вважає не переконливими, оскільки суд першої інстанції правильно виходив з рівності часток відповідачів у спадковому майні, а вартість отриманого ними спадкового майна становить 1 212 583,33 грн., без урахування вартості земельної ділянки площею 0,1610 га, розташованої у с. Радгоспне Попільнянського району Житомирської області (як пояснили відповідачі свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначене спадкове майно нотаріус не видав у зв'язку з відсутністю у них відомостей про кадастровий номер цієї земельної ділянки).

Що стосується розписки від 18.07.2013 р., то вона не містить цільового призначення отриманих ОСОБА_5 у ОСОБА_3 грошових коштів, а також обов'язку та строку їх повернення, а отже за своєю правовою природою не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, а тому суд першої інстанції не встановив справжньої природи укладеного між сторонами договору та дійшов в цій частині помилкового висновку про укладення договору позики та стягнення з відповідачів в рівних частках суми еквівалентної 19 460 доларів США, як боргу за договором позики.

Твердження представника ОСОБА_3 про те, що для застосування ст.1282 ЦК України немає правового значення на підставі чого у позивача виникло право вимоги до спадкодавців, тобто неважливим є, чи був це укладений договір позики, чи інший вид договору, чи таке право виникло у зв'язку з безпідставним набуттям майна спадкодавцем, колегія суддів не приймає до уваги ураховуючи, що предметом спору у цій справі позивачка зазначила невиконання спадкоємцями ОСОБА_5 боргових зобовЧязань за договором позики, і в процесі розгляду справи вона предмету спору не змінювала, а відтак суд не має повноважень змінювати його самостійно, що в подальшому не позбавляє останню зверненню до суду про стягнення зазначених сум з інших правових підстав.

Ураховуючи наведене, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення її позовних вимог частково, а саме: стягнення з відповідачів боргу за розпискою від 22.10.2012 р. у розмірі 11 600 доларів США та суми 65 000,00 грн., що на час передачі грошей сторони визначили у еквіваленті 7 965 доларів США (за курсом 8,16 грн. до долара США), а всього на загальну суму еквівалентну 19 565 доларів США що станом на 19.05.2016 р. становила 494 211,90 грн.

З урахуванням того, що за законом частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спадковому майні є рівними, з кожної з них належить стягнути по 247 105,95 грн., а також в порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати у розмірі по 1827,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики необхідно відмовити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 р. в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики не оскаржується, а тому не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2) 247 105,95 грн. та судові витрати у розмірі 1827,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер платника податку НОМЕР_2) 247 105,95 грн. та судові витрати у розмірі 1827,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 р. в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: