Справа № 445/1325/15 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/1073/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області

в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Білокамінської сільської ради Золочівського району Львівської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про скасування рішення суб»єкта владних повноважень та зобов»язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а :

28 липня 2015 року ОСОБА_7 звернулася в суд з позовом до Білокамінської сільської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправними та скасування рішень Білокамінської сільської ради Золочівського району, покликаючись на те, що рішеннями Білокамінської сільської ради Золочівського району їй було відмовлено у передачі земельної ділянки, і не надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, оскільки на думку сільської ради, право на безоплатну передачу земельної ділянки нею вже використано. Позивачка стверджувала, що відповідачем при прийняті оскаржуваних рішень не враховано положень ст. 119 Земельного кодексу України. Одержання земельної ділянки в порядку приватизації не заперечує можливості одержання земельної ділянки в порядку статті 119 Земельного кодексу України за набувальною давністю. Земельну ділянку для побудови житлового будинку було надано колективним сільськогосподарським підприємством (Колгосп «Серп і молот»). Сімєю позивачки здійснювалось користування земельною ділянкою, велись будівельні і ремонтні роботи, велось садівництво, оброблявся город. Тобто позивачка користується земельною ділянкою площею 35 соток біля сорока років. Однак, сусід ОСОБА_2 стверджує, що частина оспорюваної земельної ділянки була виділена йому. Білокамінська сільська рада маніпулює даними, щодо розмірів вказаної земельної ділянки, оскільки у листі від 05 лютого 2015 року нею зазначено, що у користуванні позивачки перебуває 0,20 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а в обліковій картці обєкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки зазначено, що у користуванні перебуває 0,25 га землі. Тобто, кожного разу сільська рада зазначає інші дані, при чому в даний час, на користь ОСОБА_2, безпідставно надаючи йому переваги в оформленні права на землю.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення 23-ї сесії Білокамінської сільської ради Золочівського району Львівської області VI скликання від 28 січня 2015 року № 524, яким відмовлено ОСОБА_8 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,35 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства по вул. Лесі Українки, 9 в с. Черемошня Золочівського району. Визнано незаконним та скасовано рішення 26-ї сесії Білокамінської сільської ради Золочівського району Львівської області VI скликання від 22 травня 2015 року № 571, яким відмовлено ОСОБА_8 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,35 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства по вул. Лесі Українки, 9 в с. Черемошня Золочівського району. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, третя особа ОСОБА_2 оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає, що позивачка шляхом самозахвату приєднала частину земельної ділянки, що перебувала з 1991 року в його користуванні до своєї земельної ділянки та намагається здійснити приватизацію земельної ділянки з урахуванням самозахвату. Суд першої інстанції вийшов за межі положень ст. 121 ЗК України та ст. 5 ЗУ « Про особисте селянське господарство», вказавши, що відповідачка має право на приватизацію земельної ділянки для ОСГ в розмірі не більше 2,0 га та для ОЖБ в розмірі 0,25 га. Зазначає, що орган місцевого самоврядування в 2015 році не може передавати земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства. Більше того, позивачка своє право на земельну ділянку для конкретного цільового використання: обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства використала в 1996 році. Судом першої інстанції було помилково застосовано до даних правовідносин ст. 123 ЗК України, оскільки дане положення до фізичних осіб не застосовується, а також п. 13 Перехідних положень ЗК України, який регулює відносини на період до 01.01.2015 року. Крім того, вважає, що земельні спори фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як субєктом владних повноважень, повязані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі , перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався, зокрема на те, що відповідач відмовив у видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав, які не передбачені ч. 7 ст. 188 Земельного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду про незаконність оспорюваних рішень відповідача, якими позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки рішення органу місцевого самоврядування не ґрунтувалися на чинних нормах матеріального права, а саме не ґрунтувалося на положеннях ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Так , у відповідності до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об»єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування про відмову позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність були прийняті за відсутності підстав для такої відмови, встановлених ч. 7 ст. 118 ЗК України, тобто з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно було задоволено позовні вимоги про визнання недійсними та скасування оспорюваних рішень.

Щодо доводів апеляційної скарги, про те, що даний спір не підлягав розгляду у порядку цивільного судочинства, необхідно зазначити наступне.

У відповідності до роз»яснень, наведених у пункті 7 Постанови Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2013 року № 4 « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» :

Земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них субєкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Тобто, позови про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін , якщо визнає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить відхилити, оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ч. ч. 1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_9