Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/526/16Головуючий у 1-й інстанції Курдюков В.М.
Пр. № 22-ц/778/3420/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Крилової О.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на гараж за адресою: АДРЕСА_2, у власності відповідача залишити автомобіль ВАЗ 21013, 1990 р.в., та гараж за адресою: АДРЕСА_3.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 10.07.1976 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, спільне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 14.08.2013 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу вони з дружиною придбали автомобіль ВАЗ 21013, 1983 р.в., гараж за адресою: АДРЕСА_3, гараж за адресою: АДРЕСА_2. Все майно вони з дружиною за спільною згодою зареєстрували на її ім'я. Після розірвання шлюбу все придбане майно залишилося у власності ОСОБА_3 Він пропонував колишній дружині поділити спільне майно у добровільному порядку, але вона на дану пропозицію не погоджується.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року (а.с. 135-137) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21013, 1983 р.в., та гараж за адресою АДРЕСА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, у власності ОСОБА_3 залишити гараж за адресою АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.141-142) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- позивача ОСОБА_2 та представника останнього, які у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначали, що саме позивач замовляв та надавав суду першої інстанції оцінку спірного майна - автомобілю та гаражів; автомобіль коштує менше, ніж зазначено в оцінці, він йому не потрібний, але доказів іншої оцінки автомобілю у нього немає, всі наявні докази містяться у матеріалах цієї справи,

- відповідача ОСОБА_3, яка у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду підтвердила, що вона у суді першої інстанції не заперечувала і не заперечує зараз, щоб позивачу було виділено майно з більшою загальною вартістю та не наполягала у суді першої інстанції і не наполягає зараз на стягненні з позивача на її користь компенсації різниці вартості майна,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 213-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості, доведеності та доказаності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 10.07.1976 року до 14.08.2013 року (рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14.08.2013 року в справі № 328/2628/13-ц, копія а.с.11).

Під час шлюбу вони придбали автомобіль ВАЗ 21013, 1983 р.в. (а.с.56, 116), гараж за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.107-108), гараж за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6-8, 80-82).

Згідно із висновком із звіту про вартість нерухомого майна під час проведення незалежної оцінки нерухомого майна-капітальної будівлі гаражу, гараж АДРЕСА_2 - загальною внутрішньою площею - 33,50 М -2, станом на дату оцінки -11.12.2015 року, визначена ринкова вартість об'єкту оцінки складає 19000,00 грн. (а.с.59).

Відповідно до звіту про вартість нерухомого майна, під час проведення незалежної оцінки нерухомого майна-капітальної будівлі гаражу, гараж АДРЕСА_3 - загальною внутрішньою площею - 16,80 м2, станом на дату оцінки - 02.06.2016 року, визначена ринкова вартість об'єкту оцінки складає 11424,00 грн. (а.с. 88).

Згідно із звітом про оцінку транспортного засобу від 02.06.2016 року - ринкова вартість автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату оцінки 02.06.2016 року становить 15643,84 грн. (а.с.112-115).

Крім зазначеного майна, на праві спільної часткової власності сторонам належить по 1/4 частині 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1, що підтверджується технічним паспортом, дублікатом свідоцтва про право власності на житло від 23 вересня 1993 р., витягом про реєстрацію права власності № 20567375 від 14.10.2008 р. (а.с. 28-29).

Крім того, в спільній частковій власності сторін знаходиться побудований під час шлюбу та фактично закінчений будівництвом, придатний до експлуатації гараж по вул. Куйбишева в м. Токмак, що підтверджується рішенням Токмацької міської ради народних депутатів № 108/3 від 25.04.1985 р. (а.с.33). Правовстановлюючі документи на цей гараж у встановленому порядку сторонами не оформлено, на теперішній час гаражем користується позивач ОСОБА_2

Ці обставини сторонами у суді першої інстанції у цій справі не оспорювались.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Оскільки квартира належить, крім сторін у справі, й іншим особам, сторони не заявляли позовних вимог про поділ цієї квартири у суді першої інстанції, підстави для поділу останньої судом першої інстанції у цій справі були відсутні. Не може також бути включено до складу майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності сторін та підлягає поділу, гараж по вул. Куйбишева м. Токмак, оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що правовстановлюючі документи на цей гараж відсутні, тому він не є юридично нерухомим майном, може розцінюватись лише як сукупність будівельних матеріалів. Суду першої інстанції у цій справі не було надано сторонами відомостей про склад та вартість зазначених матеріалів, з яких складається гараж по вул. Куйбишева. Крім того, позовних вимог про поділ цього майна у цій справі позивачем не заявлено. Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що сторони у цій справі мають право поділити частину спільного майна, а інше залишити в спільній власності.

Щодо поділу двох гаражів по вул. Леніна та автомобіля, то суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції в позовній заяві зазначав, що обидва гаражі однакові, мають приблизно рівну ціну.

Разом з тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що гараж за адресою АДРЕСА_3 має загальну площу 16,8 кв. м, що вдвічі менше площі гаражу за адресо. АДРЕСА_2 (33,5 кв. м). Крім того, на відміну від іншого гаражу, гараж за адресою АДРЕСА_3 має лише дверний отвір, не має отвору для воріт та самих воріт. Ці обставини підтверджуються технічними паспортами гаражів, звітами про незалежну оцінку з фототаблицями, наявними у матеріалах цієї справи, та сторонами не оспорюються.

Представник позивача у суді першої інстанції вказував про наявність технічної можливості зробити в гаражі отвір для воріт та ворота, разом із тим, відповідач заперечувала можливість зробити таких отвір, та вважала за необхідне покласти цей обов'язок на відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав правильним, що саме позивачу ОСОБА_2 необхідно виділити зі спільного майна подружжя гараж за адресою АДРЕСА_3, бо він стверджував, що має можливість зробити в ньому отвір для воріт, тоді як відповідач вказувала, що вона не має такої можливості. Також у власності позивача необхідно залишити автомобіль ВАЗ 21013, 1983 р.в., оскільки за таким варіантом поділу загальна вартість автомобіля та гаражу, що виділяється позивачу ОСОБА_2 (27067,84 грн.) буде співмірна, та, навіть, суттєво більша за вартість гаражу, який виділяється відповідачу ОСОБА_3 (19000 грн.). При цьому, відповідач ОСОБА_3 у суді не заперечувала, щоб позивачу було виділено майно з більшою загальною вартістю та не наполягала на стягнені компенсації різниці вартості майна.

Відповідно до норм КпШС УРСР, який діяв до 01.01.2004 року та під час дії якого сторонами у цій справі, як подружжям, був придбаний вищезазначений спірний автомобіль, та норм СК України 2002 року, який діє з 01.01.2004 року по теперішній час та під час дії якого сторонами у цій справі, як подружжям, були придбані вищезазначені спірні гаражі,: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то майно, яке було одержане за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної ї власності на майно, набуте під час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно в силу вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, визнання судом першої інстанції оскаржуємим рішенням у цій справі за позивачем ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя автомобілю та гаражу, які він у своєму позові у цій справі просив залишити у власності відповідачу, та навпаки, залишення судом першої інстанції у власності лише відповідача гаражу, який у своєму позові у свою власність просив виділити позивач, не можна вважати виходом суду першої інстанції за межі заявлених у цій справі вимог.

Оскільки, предметом поділу у цій справі є все заявлене для поділу у цій справі спільне сумісне майно подружжя.

І якщо дружина та чоловік не дійшли згоди про поділ цього заявленого мана у вигляді автомобілю та двох гаражів у добровільному позасудовому порядку, то суд першої інстанції при вищевикладених обставинах, мав право оскаржуємим рішенням при вище встановлених фактичних обставинах (вартість майна, згода відповідача у її власності майна меншою вартістю без компенсації та інш.) поділити це майно між сторонами у цій справі, як подружжям, у вищезазначений спосіб, який не порушує прав обох сторін.

Крім того, встановлено, що докази оцінки спірного майна надавались суду першої інстанції у цій справі саме позивачем ОСОБА_2, саме останній був замовником проведення такої оцінки (а.с. 59, 88, 112).

Суд першої інстанції правильно виходив із правильності визначення оцінювачем ринкової вартості об'єктів оцінки - транспортного засобу (автомобілю) та двох гаражів (а.с.59, 88, 115).

Оскільки, сторонами у цій справі будь-яких інших належних, допустимих доказів на підтвердження іншої ринкової оцінки вищезазначеного спірного майна суду першої інстанції у матеріали цієї справи надано не було.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині відмови в його задоволенні.

Хоча кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Описки в рішенні суду першої інстанції, зокрема у даті випуску автомобілю тощо, не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом, а можуть бути у подальшому виправлені судом першої інстанції за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 219 ЦПК України.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє не було предметом апеляційного перегляду у цій справі також та може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за заявою осіб, які беруть участь у справі, а бо за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 149), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Крилова О.В.Осоцький І.І.