н/п 2/490/724/2016 Справа № 490/9071/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність ПАТ «Дельта Банк», -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності.Позивач зазначав, що 26 вересня 2008 року між АТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №14/027/08-ZKLN, за яким останній отримав 159500,00 зі сплатою 24 відсотків річних та строком повернення до 25 вересня 2023 року. На забезпечення виконання кредитних зобов*язань цього ж дня між банком і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 18,5 кв.м., яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н від 16.12.1999 року.

Посилаючись на порушення позичальником ОСОБА_2 кредитних зобов*язань та виникнення станом на 31 липня 2015 року заборгованості у розмірі 156658,17 грн., з яких: 59663,69 грн. заборгованості за тілом креду та 96994,48 грн. за процентами, банк просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, визнати за банком право власності на квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з*явився, позовні вимоги не визнав та надав заперечення проти позову, в яких посилався на те, що такий спосіб позасудового регулювання як звернення стягнення шляхом передачі права власності на предмет іпотеки може бути застосований судом лише за умови, якщо це прямо перебачено умовами іпотечного договору. Однак, умови Іпотечного договору прямо не передбачають право іпотекодержателя обрати на власний розсуд будь-який із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, тобто угодою сторін не передбачено застосування способів позасудового врегулювання (ст. 36 Закону «Про іпотеку) при судовому вирішенні спору (ст. 39 Закону «Про іпотеку).

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, заперечень проти позову не надали.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи, встановлені судом.

26 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариство «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №14/027/08-ZKLN, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 159500,00 грн. з розрахунку 24% річних за користування кредитом на строк до 25 вересня 2023 року включно.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, цього ж дня між Банком та ОСОБА_1 (іпотекодавцем, майновим поручителем) укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно: 2-кімнатну квартиру №66, яка знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 141, загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н від 16.12.1999 року, виданого Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради та зареєстрованого у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації у р. книзі №93, номер запису 16893, реєстраційний номер 24516042.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги

Згідно п. 1.1 цього договору термін «права вимоги за кредитами» означає всі права вимоги продавця в якості кредитора по відношенню до позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення. Згідно витягу з додатку № 1 до договору від 26 червня 2013 року до Банку перейшло право вимоги за кредитним договором №14/027/08-ZKLN від 26.09.2008 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2, згідно якого фактичний розмір заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту ( прострочена заборгованість за тілом) 30954,69 грн., так і всі права до осіб, які надали забезпечення за договорами забезпечення ( абзац 16 п.п.1.1. п.1 договору).

Таким чином, ПАТ "Дельта Банк" має право вимоги за договором кредитним договором №14/027/08-ZKLN від 26.09.2008 року та договором іпотеки від 26.09.2008 року, укладеними між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року № 51 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4

У зв*язку з невиконання умов кредитного договору банком нарахована станом на 31.07.2015 року заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором у розмірі 156658,17 грн., з яких тіло кредиту 59663,69 грн., відсотки 96994,48 грн.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

У відповідності до п. 4.2 договору Іпотеки, іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на ОСОБА_5 у випадку порушення Боржником ОСОБА_6 договору, або порушення Іпотекодавцем умов цього договору.

За пунктом 4.3 договору Іпотеки, при настанні випадків, передбачених п. 4.2 цього договору, ОСОБА_5 за 30 календарних днів попереджає Іпотекодавця про задоволення своїх вимог в рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, ОСОБА_5 на свій розсуд задовольє свої вимоги одним із таких способів: 1) набуває право власності на М айно; 2) від свого імені продає ОСОБА_5 третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволенні своїх вимог; 3) дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію ОСОБА_5 третім особам, визначеним за ОСОБА_5 або погоджених з ним, від свого (Іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотеко держателя.

Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправлення ОСОБА_5 повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу ОСОБА_5, за місцезнаходженням Іпотекодавця зазначеним у цьому довоговорі.

Ціна договору купівлі-продажу ОСОБА_5 визначається за згодою Сторін, але в будь-якому разі не менше суми, зазначеної в п. 4.1 даного Договору. У разі недосягнення згоди щодо ціни договору купівлі-продажу ОСОБА_5, така ціна визначається на підставі проведеної незалежної експертної оцінки суб*єктом оціночної діяльності, визначеного Іпотекодаржателем самостійно та зазначеної в звіті про оцінку майна, що складається у відповідності з Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року №2656-ІІ на рівні не нижче звичайної. У разі зниження вартості ОСОБА_5 вправі здійснити переоцінку вартості ОСОБА_5, шляхом проведення додаткової незалежної експертної оцінки.

Пунком 4.4. договору Іпотеки передбачено, що у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього Договору унеможливлюється діями або бездіяльністю Іпотекодавця, ОСОБА_5 має право здійснити звернення стягнення на ОСОБА_5 іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Так, пунктом 4.5 вищезазначеного Договору, реалізація ОСОБА_5 здійснюється ОСОБА_5 самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі-продажу ОСОБА_5 з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України "Про іпотеку".

21.08.2015 року банк направив ОСОБА_2 лист-вимогу, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» вимагає на підставі ст. 35 Закону України «Про іпотеку» в в 30-денний строк виконати на користь АТ «Дельта Банк» забов*язання за кредитним договором. У разі невиконання цієї вимоги АТ «Дельта Банк» розпочато процедуру звернення стягнення на предмет на передане в іпотеку майно. При цьому, 28.08.2016 року ПАТ «Дельта Банк» складено позовну заяву, яку зареєстровано Центральним районним судом м. Миколаєва 10.09.2015 року.

За такого, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність ПАТ «ОСОБА_7.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність ПАТ «Дельта Банк» відмовити.

Рішення може бути оскаржене в строки та порядку, передбаченому ст. 293 - 296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова