Справа № 156/77/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/761/16 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства "Скорпіон Пульт" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи вимоги тим, що відповідачем порушено його трудові права незаконним звільненням, просив суд поновити його на роботі охоронником, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути 13780 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 17 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах позовних вимог, предявлених в суді першої інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, щодо належного оформлення його на роботі на посаді охоронника та інших доказів на підтвердження існування трудових відносин відповідно до вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступних підстав.

Позивач зазначає, що в жовтні 2015 року звернувся до керуючого відділенням ДП «Скорпіон пульт» в м. Нововолинську ОСОБА_3 з проханням його працевлаштування і в період з 22 жовтня 2015 року по 23 листопада 2015 року він працював на посаді охоронника ДП «Скорпіон пульт» в м. Нововолинську та виконував визначені йому функції з охорони території ПАТ «Нововолинський ливарний завод». Стверджує, що у звязку з його зверненням до керівництва підприємства про поліпшення умов праці, його незаконно звільнили з роботи.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними та покликаючись на те, що його фактично було допущено до виконання роботи на посаді охоронником, ОСОБА_1 звернувся з вимогою про поновлення його на попередній посаді охоронника і просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 13780 грн.

Так, згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем, власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України у №9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - Постанова), згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.

Згідно з ч. 2 ст. 24 КЗпП України під час укладення трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Зокрема, документи, визначені пунктами 1.1,1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993 р. № 58.Незалежно від того, в якій формі укладено трудовий договір в усній чи письмовій, роботодавець зобов'язаний оформити факт укладення трудового договору своїм наказом чи розпорядженням.

Відповідно до п. 2.4. цієї Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.5. Інструкції також визначено, що з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Як передбачено ст. 10 Закону України «Про охоронну діяльність» від 22.03.2012 р. (зі змінами), під час організації та здійснення охоронної діяльності забороняється, зокрема залучати до охоронних заходів осіб, які не подали документів, необхідних для влаштування на роботу, або не відповідають кваліфікаційним вимогам.

Статтею 11 цього Закону визначено умови залучення громадян до охоронної діяльності, де вказано, що персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб'єктом господарювання та подали документи, що вони:

1) не перебувають на обліку в органах охорони здоров'я з приводу психічної хвороби, алкоголізму чи наркоманії;

2) не мають непогашеної чи незнятої судимості за скоєння умисних злочинів;

3) не мають обмежень, встановлених судом щодо виконання покладених на них функціональних обов'язків;

4) не мають обмежень за станом здоров'я для виконання функціональних обов'язків;

5) зареєстровані за місцем проживання в установленому законодавством порядку.

Крім того, Законом встановлено, що персонал охорони під час виконання функціональних обов'язків повинен мати при собі посвідчення з підписом керівника суб'єкта охоронної діяльності, в якому зазначаються прізвище, ім'я, по батькові особи, яка належить до персоналу охорони, дата видачі і термін дії посвідчення та міститься фотокартка особи, якій видано посвідчення.

Як ствердили в суді сторони, а також доведено матеріалами справи, зокрема і зазначено у листі ДП «Скорпіон пульт» № 28 від 07 березня 2016 року (а.с.50), позивач не звертався із письмовою заявою для працевлаштування до відділу кадрів відповідача, не надавав трудову книжку та інших документів, передбачених ст.11 Закону «Про охоронну діяльність», відповідачем не оформлявся трудовий договір і не було видано наказів про прийом на роботу та звільнення з роботи позивача ОСОБА_1

Разом з тим, судом першої інстанції правильно враховано, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, було внесено зміни до ст. 24 КЗпП України, на яку посилається позивач, зокрема щодо нової редакції частини третьої і виключення частини четвертої даної статті.

Частиною 3 ст. 24 КЗпП України в діючій редакції передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частину 4 ст.24 КЗпП України про те, що трудовий договір вважався укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи, вказаним Законом було виключено з Кодексу.

Тобто, така норма щодо прийняття на роботу з 1 січня 2015 року втратила чинність, отже не може бути застосована на час виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що відділення ДП «Скорпіон пульт» в м. Нововолинську є структурним підрозділом дочірнього підприємства «Скорпіон пульт», що підтверджено Статутом вказаного підприємства, а саме п. 1.4 Статуту (а.с.29) та п.1.3 Положення про відділення ДП «Скорпіон пульт» в м. Нововолинську.

Пунктом 7.2 Статуту встановлено, що директор підприємства, яким є ОСОБА_4, самостійно вирішує питання діяльності в межах фінансової та виробничої політики, визначеної керівником материнського підприємства, а саме - приймає на роботу та звільняє працівників, видає накази, розпорядження.

Відносини підприємства з іншими субєктами господарювання, громадянами в усіх сферах діяльності здійснюється на основі договорів (п.8.4 Статуту).

Положенням про відділення підприємства не визначено жодних повноважень щодо прийняття працівників на роботу, а таке право закріплено лише за директором підприємства.

За ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Стаття 237 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно зі ст.11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Аналізуючи вищенаведене, матеріали справи, колегія суддів вважає, що в даному випадку з наявних у справі письмових доказів встановлено, що наказів про прийняття на роботу та звільнення із займаної посади ОСОБА_1 не було видано, трудовий договір у встановленому законом порядку не укладено, а отже позовні вимоги про поновлення на роботі та повязані з цим вимоги про стягнення заробітку за вимушений прогул і моральної шкоди не підлягають до задоволення.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги і приходить до висновку, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 17 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді