Ухвала

іменем україни

7 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним та поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 12 серпня 2000 року до 16 березня 2015 року він з ОСОБА_5 перебував у шлюбі, під час якого за спільні кошти було придбано жилий будинок АДРЕСА_1. Купівлею будинку і оформленням документів займалася відповідач. Після розірвання шлюбу він дізнався про те, що між відповідачем та продавцями було укладено договори дарування частин жилого будинку. Продавці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за відчуження своїх частин будинку отримали грошові кошти, тому фактично було укладено договори купівлі-продажу. Указував, що сторони договорів дарування - це сторонні та незнайомі люди, що в свою чергу виключає можливість дарування такого цінного майна, як будинок. Крім того, статус будинку як подарованої нерухомості позбавляє його права на належну йому частку у майні подружжя. Позивач вважав, що має рівне право з колишньою дружиною на спірний жилий будинок, оскільки він придбаний за спільні кошти і є спільною власністю подружжя.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просив визнати договір дарування частини жилого будинку від 21 березня 2002 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, та договір дарування частини жилого будинку від 26 червня 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, удаваними, визнавши їх договорами купівлі-продажу; поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за кожним із сторін права власності на Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що обидві сторони договорів, укладаючи спірні договори дарування діяли свідомо для приховання інших правочинів й що між ними насправді було укладено договори купівлі-продажу та вчинено дії з виконання умов цих договорів. При цьому правильно зазначили про те, що істотні умови договорів у даному випадку не можуть встановлюватися показаннями свідків. Судами враховано, що договори дарування нерухомого майна укладені у письмовій формі, будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Факт істотного збільшення вартості спірного житлового будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або особистих затрат позивача, факт участі в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, позивачем не доведено.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В. Закропивний

С.П. Штелик