Справа №478/1379/16-ц 23.08.2016 23.08.2016 23.08.2016
Провадження №22-ц/784/1797/16
Справа № 478/1379/16-ц Головуючий першої інстанції: Сябренко І.П.
Провадження № 22-ц/784/1797/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

19 травня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування заборгованості за договором позики.

Позивачка зазначала, що 23 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 за письмовою розпискою від 09 березня 2016 року отримав від неї кошти у сумі 5000 гривень в борг. Вказану суму зобов'язувався повернути в період з березня по травень 2016 року, однак дане зобов'язання дотепер не виконав.

Посилаючись на викладене, просила стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 5000 грн. та понесені нею судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Пояснив, що дійсно написав розписку про отримання від ОСОБА_4 в борг грошових коштів в сумі 5000 грн., проте, фактично грошових коштів не отримував.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 5000 грн., а також судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи в розмірі 751грн.20коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на необ'єктивність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046, ч.1 ст.1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

Судом встановлено, що 23 січня 2016 року сторонами був укладений договір позики, за яким позивачка ОСОБА_4 передала відповідачу ОСОБА_2 в борг 5000 гривень, які останній зобов'язався повернути в період з березня по травень 2016 року, про що ним була складена відповідна розписка (а.с. 29). Власноручне складання цієї розписки відповідач не заперечував.

До теперішнього часу відповідач жодних грошових сум в погашення боргу за вказаним договором позивачці не повернув.

За таких обставин, відповідно до вищевикладених вимог закону, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості за договором позики в сумі 5000 грн. 00 коп.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Так, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ст.355 ЦПК України.

Позичальнику надається право оспорити договір позики у зв'язку з тим, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, як зазначено у частині першій статті 1051 ЦК України. Однак, за правилом цієї статті якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не була доведена безгрошовість договорів позики, що є його обов'язком відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість судового рішення в зв'язку з неврахуванням заперечень відповідача проти позову - є безпідставними.

Так, посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_4 в силу свого майнового стану не мала можливості надати йому у борг 5000грн., а розписка про отримання у борг цих коштів була ним написана внаслідок конфлікту із позивачкою, з якою він проживав у фактичних шлюбних відносинах з липня 2015 року по березень 2016 року, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені доводи відповідача не є належними та допустимими доказами безгрошовості позики.

Обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення

Стягнення судом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судових витрат в загальному розмірі 751грн.20коп. (200грн. - витрати на правову допомогу та 551грн.20коп. - витрати на сплату судового збору) також є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.С. Довжук

З.Л. Шолох