Провадження №22-ц/784/213/16
Справа № 475/704/15-ц Головуючий в 1 інстанції Єгорова Н.І.
Провадження № 22ц/784/213/16 Доповідач Маляренко І.Б.
Категорія: 27
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Темнікової В.І., Прокопчук Л.М.,

За участю секретаря: Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства

«ОСОБА_2 Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності договору,

ВСТАНОВИЛА:

25 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» (далі- ПАТ«ОСОБА_2 Аваль») про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності договору.

В обґрунтування позову зазначала, що 05 вересня 2008 року вона уклала з відповідачем кредитний договір №014/0008/74/128169, відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 17200 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 240 місяців.

Позивач вважала, що зазначений кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема, положенням Цивільного Кодексу України, Законам України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів» та «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007р.№ 168.

Також позивач посилалась на те, що ОСОБА_2 спонукав її дати згоду на укладення кредитного договору ануїтентної форми, не надавши інформації про її недоліки на кінець терміну погашення кредиту. Крім того, відмовляючи у надані кредиту у національній валюті, банк свідомо спонукав її надати згоду на укладення даного договору, ввівши її в оману стосовно небезпеки, яка їй загрожує, що безумовно є нечесною підприємницькою практикою. Крім того ОСОБА_2 не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті, виходячи з положень Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним даний кредитний договір, застосувати до недійсного правочину правові наслідки, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і

обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов

задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль»( правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль») та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0008/74/128169, згідно з умовами якого ОСОБА_2 надав позичальнику строковий кредит, а позичальник отримав його відповідно до умов кредитування за програмою кредитування Житло (втор.рин.) в іноземній валюті розміром 17200 доларів США на придбання об'єкта нерухомості, а саме, квартири загальною площею 44,8 кв.м., розташованої за адресою: смт. Доманівка, вул. Піонерська, 39/8, в порядку та на умовах, визначених вказаним договором. Остаточний строк погашення кредиту 05.09.2028 р. за умови повного погашення суми кредиту та процентів згідно з Графіком погашення кредиту та процентів.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перелік інформації, яку зобов'язаний зазначити у кредитному договорі кредитодавець, визначений у ст. 11 цього Закону.

З метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів Національним банком України встановлені Правила надання банками України споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, які регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Згідно з вимогами статті 3 зазначених Правил, кредитний договір повинен містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 04.09.2008 року, тобто до підписання Кредитного договору, позивачка ОСОБА_1 була ознайомлена з Умовами кредитування по програмі «Житло в кредит на вторинному ринку», які містять інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Зокрема, зазначені Умови містять дані про схему погашення кредиту та процентів, а саме, його погашення рівними платежами (ануїтет).

Більш детально зазначену схему розписано у самому Кредитному договорі (п.п. 7.1-7.3).

Позивачка, як уже зазначалося вище, була ознайомлена і з Умовами кредитування, і з Кредитним договором, з вересня 2008 року їх дотримувалась та укладала Додаткові угоди щодо зміни відсоткової ставки із складанням нових графиків погашення кредиту рівними платежами (ануїтет).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положенням п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктами 15.4, 15.7 спірного кредитного договору визначено, що позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, що перед укладенням цього договору він повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») тощо.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний кредитний договір не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки при вирішенні даного питання враховано п. 15.7 кредитного договору, зокрема, те, що умови спірного договору не суперечать вимогам вказаного Закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 вказаного Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу Національного банку України на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року № 6-7цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Підписуючи договір про надання кредиту від 05 вересня 2008 року № 014/0008/74/128169, ОСОБА_1, як уже зазначалося вище, була ознайомлена з його умовами та наслідками, погоджувалася з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США, належних доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо неї дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи її інтересів суду не надала, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Інші доводи позивачки, оцінку яких надано судом, не є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Таким чином, враховуючи обставини справи та докази, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки підстави для визнання кредитного договору № 014/0008/74/128169 від 05 вересня 2008 року недійсним в силу ст. ст. 215, 203 ЦК України відсутні, позивач була ознайомлена з усіма умовами договору, в тому числі щодо надання кредиту в іноземній валюті, складу щомісячного платежу, ануїтетною формою платежу, нарахування і коригування відсоткової ставки, погодилася з такими умовами, про що свідчить підписання нею кредитного договору.

За таких обставин, рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними і висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України

колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,

рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 10 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності договору залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржена

шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: