АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6287/16 Справа № 201/4998/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Куценко Т.Р., Городничої В.С.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 02 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПрвиатБанк» було укладено кредитний договір№SIKPAK20044458, відповідно до якого банком надано кредит на придбання автомобіля. Згідно із п.7.3 вказаного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань виступає автомобіль HYUNDAI SANTA FE, KMHSH81DP7U188473.

Згідно довідки №956794 від 23 жовтня 2013 року вказаний кредит погашено в повному обсязі, окрім того згідно із вказаною довідкою позивачем в повному обсязі погашено й два інші кредити, а саме угода №SIKPAK005 80004 від 01 серпня 2005 та угода №SIKPRD00070540 від 30 червня 2005 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 23 березня 2016 року, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 29455701, 25.10.2011 року ВДВС Красноперекопського міськрайонного управління юстиції АРК, у відношенні боржника ОСОБА_2, обрано тип обтяження - арешт рухомого майна, заборонено відчужувати рухоме майна (а.с.11-12).

Позивач пославшись на вимоги ст. ст. 15,16 ЦК України просив суд зняти дану заборону. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що накладений державним виконавцем арешт та заборона відчуження рухомого майна, власником якого він є, порушує його право власності на користування та розпорядженням своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав треба розуміти закріпленні законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідків, що спричиненні цим порушенням.

Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки останнім обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права (ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні.

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, незалежно від того, накладено арешту в порядку забезпечення позову чи з метою забезпечення подальшої конфіскації, чи в порядку звернення стягнення на майно боржника при виконанні виконавчих документів, у тому числі постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 23 березня 2016 року, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 29455701, 25.10.2011 року ВДВС Красноперекопського міськрайонного управління юстиції АРК, у відношенні боржника ОСОБА_2, обрано тип обтяження - арешт рухомого майна, заборонено відчужувати рухоме майна (а.с.11-12).

Тобто арешт на рухоме майно, власником якого є ОСОБА_2 було накладено постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так зі змісту позовної заяви вбачається, що позов заявлено з підстав порушення прав позивача щодо арештованого майна. Тобто предметом оскарження по суті є процесуальна дія державної виконавчої служби, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що саме за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» була накладена заборона і яку у подальшому забули зняти, колегія суддів не може прийняти, як не доведену, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.Р.Куценко

ОСОБА_3