У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справу в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариствокомерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11 грудня 2007 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 8 784 доларів 69 центів США на строк до 10 грудня 2012 року зі сплатою 12 % річних. На забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день з відповідачем укладено договір застави, предметом якого є автомобіль «Peugeоt 206», державний номерний знак НОМЕР_1. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2011 року з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто заборгованість за указаним кредитним договором у розмірі 4 497 доларів 21 цент США, що є еквівалентом 35 465 грн 44 коп. Належним чином рішення суду не виконано. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору станом на 6 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 15 993 доларів 71 цент США.

Ураховуючи викладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 залишок кредитної заборгованості у розмірі 11 496 доларів 50 центів США, що є еквівалентом 263 154 грн 88 коп. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив умови кредитного договору, проте позов пред'явлено до суду за межами строку позовної давності.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що банк після ухвалення рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2011 року про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором мав право у разі невиконання цього рішення пред'явити позов до ОСОБА_3 лише у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 11 грудня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_3 кредитний договір у розмірі 8 784 доларів 69 центів США на строк до 10 грудня 2012 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитом. 11 грудня 2007 року між сторонами також було укладено договір застави, згідно з яким відповідач передав банку в заставу автомобіль «Peugeоt 206», державний номерний знак НОМЕР_1. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором.

20 лютого 2009 року відповідачпередав ПАТ КБ «ПриватБанк» заставний автомобіль для його реалізації у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

22 травня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізував заставний автомобіль за ціною 41 042 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2011 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року станом на 18 серпня 2010 року в розмірі 4 497 доларів 21 цент США, що є еквівалентом 35 465 грн 44 коп. Рішення суду належним чином не виконано.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, п. 5.1 кредитного договору, укладеного між сторонами, передбачено, що цей договір діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суду порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував, що ухвалення судового рішення від 24 лютого 2011 року не змінює строк дії кредитного договору, встановлений у п. 7.1 до 10 грудня 2012 року та дійшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик