АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_7 звернулись до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. 12.06.2012 року за вказаною адресою була зареєстрована малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є донькою позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не проживає за спірною адресою з лютого2013 року, а реєстрація малолітньої особи у квартир створює співвласникам перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном, в позасудовому порядку спір вирішити не можливо, позивачі просять позов задовольнити, визнати ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивачі подали апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, апелянт, вказують зокрема, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Вважають рішення суду незаконним та необґрунтованим. Зазначають, що судом безпідставно не ураховано, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 більше одного року у зазначеному жилому приміщенні не проживала, що встановлено судовим рішенням яке набрало законної сили.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.05.2005 (а.с.5) позивачам та ОСОБА_8 на праві спільної часткової власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.10.2009 (а.с.6) спадкоємцем 1/3 частки майна ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року є його син, ОСОБА_6

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року, яким задоволено частково позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів, встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на час ухвалення рішення була малолітньою.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Отже, за загальним правилом місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків, одного з них, з ким вона проживає.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Батьки відповідачки не вирішували у судовому порядку спір про місце проживання дитини, а добровільно визначили місце проживання дитини з матір`ю.

Суд першої інстанції встановивши, щоОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично перебуває в спірній квартирі, там знаходяться її особисті речі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених ч. 2 ст. 405 ЦК України правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 більше одного року у зазначеному жилому приміщенні не проживає є безпідставними з наступних підстав.

Підстави для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, а саме відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а судом встановлено, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично перебуває в спірній квартирі, оскільки в ній мешкає її батько, та відповідно залишається в ній ночувати.

Доказів на підтвердження відсутності без поважних причин понад один рік ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації позивачами не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді