АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 757/35475/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6754/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

28 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року у справі за позовом Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Королівства Норвегії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у квітні 2015 року Головне територіальне управлінням юстиції у м. Києві в інтересах позивача звернувся до суду з позов до відповідача про повернення неповнолітньої дитини до Королівства Норвегія, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 10 січня 2014 року ОСОБА_1 із сім'єю приїхав в Україну на нетривалий час для вирішення особистих питань.

Його дружина ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_3 залишилися в Україні. Наприкінці січня 2014 року ОСОБА_1 разом зі своїм старшим сином ОСОБА_1 повернувся до Норвегії, маючи намір після вирішення дружиною існуючих проблем придбати для неї та для сина - ОСОБА_3 квитки до Норвегії на більш пізню дату.

Зазначив, що протягом січня - серпня 2014 року він підтримував зв'язок з ОСОБА_2 по телефону та через «Скайп», регулярно запитував про те, коли вона планує повернутися до Норвегії, але зі слів останньої через певні обставини вона була змушена затриматись в Україні, тому дата її повернення щоразу переносилась. Остаточною датою повернення відповідач визначила серпень 2014 року.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1, взявши відпустку за місцем роботи, приїхав до України для зустрічі із сином та дружиною. Протягом нетривалого часу після приїзду до України позивач проживав з дружиною та дитиною.

Також зазначив, що ОСОБА_2 стверджувала, що проживання у Києві для неї з дитиною є більш оптимальним. Не досягнувши порозуміння у визначенні місця проживання дитини, прийняв рішення щодо ініціювання процедур повернення дитини на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, як незаконно переміщеної та утримуваної на території іншої держави.

У зв'язку із викладеним, просив суд визнати незаконним вивезення та утримання ОСОБА_2 на території України ОСОБА_3, повернути малолітню дитину до місця його постійного проживання у Королівстві Норвегія.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 є сторони у справі, які з 27 вересня 2012 року по 17 квітня 2014 року перебували у шлюбі.

29 січня 2016 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року через Центральний орган Королівства Норвегія із заявою про повернення дитини.

Судом встановлено, що 10 січня 2014 року сторони приїхали в Україну на нетривалий час для вирішення особистих питань. Відповідачка разом з малолітнім ОСОБА_3 залишилися в Україні, а ОСОБА_1 зі старшим сином від першого шлюбу повернулися до Королівства Норвегія.

У листопаді 2014 року позивач, взявши відпустку за місцем роботи, приїхав до України для зустрічі із сином та дружиною. Протягом нетривалого часу після приїзду до України останній проживав з відповідачем та сином.

Згідно довідки форми № 3, малолітній ОСОБА_3 зареєстрований разом з матір'ю у квартирі АДРЕСА_1 з 13 березня 2014 року; відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов складеного 21 листопада 2014 року для дитини в квартирі створені всі необхідні та належні умови для нормального та повноцінного проживання , відповідно до виписки з медичної картки від 25 листопада 2015 року та картки профілактичних щеплень дитина постійно перебуває у лікаря на обліку, а всі профілактичні щеплення зроблені за індивідуальним графіком. Дитина у плановому порядку оглядається у спеціалістів.

Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року, яке набрало чинності, ОСОБА_1 позбавлений батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей до терміну «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей встановлено, що незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За положенням ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року , цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

За змістом ст. ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що він здійснював права піклування щодо малолітнього на момент його переміщення, та місце проживання малолітнього було його постійним місцем проживання.

Крім того, протягом усього часу перебування дитини в України, позивач не цікавився самопочуттям дитини, не надавав матеріальної допомоги та не наполягав на поверненні дитини до Королівства Норвегії.

Також суд першої інстанції враховував психологічний стан дитини, оскільки він не адаптований для проживання на території Норвегії, зміна середовища може порушити його нормальний життєвий стан.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення положень ст. 19 Конвенції 1980 року досліджував питання виконання батьками батьківських прав, оскільки як вбачається з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року позивач позбавлений батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 змушена одна матеріально забезпечувати сина, дбати про його фізичний та духовний стан, створила всі необхідні умови для комфортного проживання та розвитку свого сина.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року набрало законної сили, та в апеляційному порядку ОСОБА_1 не оскаржувалося.

Відповідно до постанови ВСУ від 25 грудня 2013 року (справа № 6-117цс13), вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент знаходження дитини у матері - ОСОБА_2, позивач не цікавився здоров'ям дитини та не надавав матеріальну допомогу.

Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів, що дитину викрадено у батька та незаконно ввезено в Україну, незаконно відповідачка утримує сина на території України.

Навпаки, судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_3 прибув на територію України разом із батьками за взаємною згодою, за взаємною згодою сторонами вирішене питання щодо перебування ОСОБА_2 і малолітнього ОСОБА_3 в Україні.

Судом встановлено , що на момент прибуття дитини разом із родиною до України ОСОБА_3 було шість місяців.

З того часу він постійно зростав, робив свої перші свідомі кроки, пізнавав навколишнє середовище, оточуючих людей, вчився розмовляти, малювати на території України, тому теперішнє середовище в якому зростає ОСОБА_3 є для нього звичайним та рідним, оскільки за два роки дитина прижилася у ньому.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13); заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13); дитина заперечує проти повернення й досягла такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20); з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

Крім того, як пояснив в судовому засіданні представник Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 підготував проект мирової угоди, в якій погодився із проживанням малолітнього ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 в Україні (а.с. 159).

Відповідно до положення принципу б Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959р.» Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна , якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю .

Судом першої інстанції та колегією суддів виняткових обставин не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді