АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не сплачує аліменти, не приймає участі у забезпеченні дитини, її розвитку та вихованні.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, та просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є батьком дитини ОСОБА_7, який народився у ОСОБА_5 (а.с. 7).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з ОСОБА_6 на користь позивача стягнені аліменти на утримання сина. Згідно довідки, наданої Жовтневим відділом ДВС Дніпропетровського МУЮ від 28.07.2015року, ОСОБА_5 не отримувала аліментів у період з 01.02.2015 по 27.08.2015 (а.с. 12).

Згідно довідки-розрахунку Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ від 15.09.2015 року, заборгованість по сплаті аліментів відсутня /а.с. 35/.

Відповідно висновку Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 09 жовтня 2015 року, позбавлення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, недоцільне (а.с. 52)

Враховуючи встановлені обставини вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки позивач не довела, що відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. 164 СК України, п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України в від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові, не взяв до уваги те, що батько не піклується про розвиток дитини, проігнорував довідки зі школи, д/садка, музичної, спортивної шкіл, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачем не надані безспірні докази, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винну поведінку відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, надає матеріальну допомогу дитині, але не має можливості спілкуватися з дитиною, оскільки з позивачем погані стосунки.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що на теперішній час підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні.

Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги свідчення свідків, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки процесуального статусу свідка особа набуває після залучення в процес у якості свідка, однак, з матеріалів справи вбачається, що клопотання про залучення осіб, в якості свідків, позивачем не заявлено.

Допущені судом порушення вимог норм процесуального права, на які посилається позивач, не вплинули на законність правильного по суті рішення суду.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки і висновків суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

СУДДІ: