У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_6 про відшкодування витрат на утримання в навчальному закладі, за касаційною скаргою Національної академії внутрішніх справна ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року Національна академія внутрішніх справ звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просила відшкодувати витрати на утримання в навчальному закладі.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22 липня 2006 року № 77 дск ОСОБА_6 зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання.

28 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, комплектуючим органом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі − ГУ МВС України в Дніпропетровській області), та ОСОБА_6 укладено договір № Дл-48 про підготовку фахівця за державним замовленням та його працевлаштування, згідно з яким ОСОБА_6 навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання − відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

З 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року відповідно до умов договору відповідач у період навчання за державним замовленням за напрямком «Правознавство» перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Відповідно до наказу від 18 червня 2010 року № 464 ОСОБА_6 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти відповідно до умов договору ОСОБА_6 направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Дніпропетровській області. Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 20 червня 2010 року № 125 о/с його призначено експертом сектора техніко-криміналістичного забезпечення роботи Інгулецького районного відділу Криворізького міського управління науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 07 серпня 2012 року № 154 о/с ОСОБА_6 звільнено з органів внутрішніх справ.

Оскільки відповідача звільнено до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 вартість утримання у розмірі 25 042 грн 84 коп. та судовий збір в сумі 250 грн 43 коп.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30 квітня 2015 року скасовано, провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі Національна академія внутрішніх справ просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір виник із публічно-правових відносин і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів касаційного суду вважає висновок судуапеляційної інстанції таким, що не ґрунтується на вимогах закону,виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа адміністративної юрисдикції − це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами ст. ст. 2, 17 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів суб'єктів права у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій; компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є відшкодування витрат, пов'язаних із утриманням у вищому навчальному закладі, у зв'язку з невиконанням умов договору № Дл-48, відповідно до якого відповідач навчався в університеті за рахунок коштів державного бюджету і добровільно взяв на себе зобов'язання після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ за місцем розподілу, а у разі звільнення або відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України «Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України» курсанти, які звільняються зі служби через службову невідповідність або у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, а також військовослужбовці, які звільняються зі служби із зазначених підстав протягом п'яти років після закінчення вищого навчального закладу, в тому числі вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в якому вони навчалися за державним замовленням і після закінчення якого були прийняті на військову службу, відшкодовують центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв'язку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційноїінстанції не врахував, що між сторонами виник спір щодо стягнення грошових коштівза навчання, зазначені правовідносини не є публічно-правовими і пред'явлення такого позову суб'єктом владних повноважень до адміністративного суду не узгоджується з порядком, встановленим п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України.

За таких обставин ухвала судуапеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Керуючись статтями 336, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської областівід 02вересня2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак