Справа № 645/669/16-ц
Провадження № 2/645/1039/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.

при секретарі судового засідання Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада про визнання заповіту нікчемним та недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, яким просила визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, б. 22, кв. 22 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої 19.10.2014 року. В обґрунтування позову посилалася на те, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповідала все належне їй майно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19.10.2014 року ОСОБА_3 померла, та після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, б. 22, кв. 22. Позивачка в шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини, але 29.01.2016 року отримала від державного нотаріуса Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рекомендовано звернутися до суду. Підставою для винесення вказаної постанови стала відсутність правоустановчих документів на імя ОСОБА_3 на вищевказану квартиру. Відповідно до довідки № 2070715 від 12.05.2015 року, виданої КП «Харківське міське БТІ» на запит нотаріус № 1203/02-14 від 22.04.2015 року власником квартири № 22 по вул. Харківських Дивізій, б. 22 у м. Харкові є ОСОБА_3 на підставі довідки, виданої ЖБК «Світло шахтаря» від 18.03.1993 року № 41.

Позивачка зазначала, що виконала всі вимоги діючого законодавства щодо належного оформлення спадщини, але у нотаріальному порядку не може оформити свої спадкові права, оскільки у неї відсутнє свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

На підставі викладеного позивачка звернулася до суду із відповідним позовом.

Третя особа ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, яким просив визнати заповіт від 21.05.2013 року, що зареєстрований в реєстрі за № 3-375, нікчемним та недійсним. В обґрунтування позову посилався на те, що у нього є всі підстави вважати, що у заповіті від 21.05.2013 року міститься неправдива інформація щодо волевиявлення заповідача та що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Посилаючись на ч. 1 ст. 1257 ЦК України зазначав, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Крім того, відповідно до положень ч.2 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшення їхньої частки у спадщині.

На підставі викладеного тертя особа ОСОБА_2 звернувся до суду із відповідним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_1Г та її представник ОСОБА_5 свої позовні вимоги підтримали, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечували посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Представник відповідача - Харківської міської ради в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, через канцелярію суду подали заперечення, відповідно до яких вважали позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не надано документів, необхідних для підтвердження права власності у спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1. В матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яке підтверджує належність цього майна спадкодавцеві ОСОБА_3. На підставі викладеного просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, проте присутній його представник ОСОБА_6 підтримав позовні вимоги свого довірителя, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість, зазначивши, що заповіт, складений ОСОБА_3А, на імя ОСОБА_1 не відповідає, вимогам ст. 1247 ЦК України, оскільки у заповіті відсутнє місце його складення, що тягне наслідки, передбачені ст. 1257 ЦК України.

Представник Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 не заперечувала, з приводу позовних вимог ОСОБА_2, вважала, що підстав для визнання заповіту недійсним, нікчемним не має.

В судовому засіданні допитані свідки з боку позивачки - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які попереджені про кримінальну відповідальність, пояснювали, що ОСОБА_1 опікувалася про ОСОБА_3 готувала їжу, купувала ліки, ходила разом із нею до лікарів.

Суд, вислухавши думку позивачки та її представника, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені факти та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.3 ЦПК України).

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

19.10.2014 року померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ВЛ № 467572, копія якого знаходиться в матеріалах цивільної справи.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт відповідно до якого, все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що буде їй належить на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки КП «Харківське міське БТІ» від 12.05.2015 року № 2070715АДРЕСА_2 в м. Харкові по вул. Харківських Дивізій, б. 22, належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

Згідно відповіді Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори від 17.05.2016 року за № 1520/01-16 ОСОБА_3 були складені заповіти: 20.02.1996 року, який був скасований 20.12.2001 року, 04.10.2010 року, 08.12.2011 року, 07.05.2012 року, 17.04.2013 року, 21.05.2013 року. За даними Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори заповіт, посвідчений, 21.05.2013 року за р.№ 3-375 від імені ОСОБА_3, не змінено та не скасовано.

Заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Заповіт є особливим одностороннім правочином, який починає діяти лише після смерті заповідача. Однак, чинне законодавство регламентує право заповідача на скасування та зміну заповіту. Тобто, до смерті заповідач вправі у будь-який час скасувати заповіт шляхом подання відповідної заяви нотаріусу.

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (ч.ч.1,2,3 ст. 1254 ЦК України). Тобто, частиною 3 ст. 1254 ЦК України встановлено неможливість відновлення заповіту, який існував до посвідчення нового заповіту.

Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора повідомляла, що після смерті ОСОБА_3, заведена спадкова справа, яка містить заяви від 24.10.2014 року ОСОБА_1 про прийняття спадщини на підставі заповіту, 01.11.2014 року ОСОБА_2 про прийняття спадщини, 29.01.2016 року на письмове звернення ОСОБА_1 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3, відсутній правоустановчий документ на імя спадкодавця на квартиру, у звязку з чим відсутні правові підставі для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

У позовних вимогах ОСОБА_2 просив визнати вищезазначений заповіт недійсним та нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до ст.1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1ст. 1234 Цивільного кодексу України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину, дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 ЦК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься заповіт, який був доданий позивачкою при зверненні до суду, в якому відсутнє місце його складання.

Як вбачається з наданих суду документів, заповіт складено в письмовій формі та підписаний заповідачем. Проте, судом за клопотанням представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_6, був витребуваний, для огляду в судовому засіданні, примірник заповіту, який зберігається в нотаріальній конторі, та в якому зазначено місце його складання заповіт складений удома за адресою: АДРЕСА_3.

Аналізуючи норми ЦК України, можна дійти висновку, що законодавством фактично передбачено межі волевиявлення заповідача щодо змісту і форми заповіту, стану заповідача, в якому він перебуває під час посвідчення такого одностороннього правочину. Виходячи з концепції, що написання заповіту і його посвідчення слід вважати одностороннім правочином, можна констатувати, що при його посвідченні мають застосовуватись вимоги як спеціальні, так і загальні. Так, у ст. 1247 ЦК України передбачено загальні вимоги до форми заповіту. Названі у цій статті вимоги є мінімально необхідними і їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним (ст. 1257 ЦК). До загальних вимог до заповіту належать такі: письмова форма із зазначенням місця і часу його укладення, підписання особисто заповідачем або іншою особою у порядку ч. 4 ст. 207 ЦК, посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами за статтями 1251, 1252 ЦК. При цьому слід пам'ятати, що невиконання однієї із зазначених умов може стати причиною визнання заповіту недійсним. У ст. 1247 ЦК йдеться про комплекс умов, які співіснують, але можуть поглинатись одним суттєвим аспектом. Так, недійсність заповіту може виникнути лише в тому разі, коли особа не звернулась до нотаріуса і на заповіті відсутні будь-які ознаки нотаріального посвідчення заповіту. В тому ж разі коли заповіт нотаріально посвідчено і у ньому не зазначено місце і час його укладення, то це явно помилка нотаріуса, але така помилка, що може бути виправлена. Ці дані є можливість встановити, оскільки нотаріуси вчинювані нотаріальні дії зобов'язані реєструвати у відповідних реєстрах нотаріальних дій, відомості про посвідчення заповіту мають вноситись до комп'ютерної бази даних - Спадкового реєстру. Отже, в разі неможливості встановити відповідні дані з інших документів та за наявності підстав визнавати такий заповіт недійсним - суд може визнати його недійсним.

В судовому засіданні державний нотаріус ОСОБА_4, яка посвідчувала оскаржуваний заповіт, пояснила, що дійсно заповіт був складений дома у ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_4 , проте на примірнику, який був залишений у ОСОБА_3 помилково не зазначено місце його складання.

Також нотаріусом було представлено суду журнал обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, з якого вбачається, що 21.05.2013 року було здійснено виклик нотаріуса за адресою: АДРЕСА_4, для вчинення нотаріальної дії складання заповіту ОСОБА_3 та 21.05.2013 року за вищевказаною адресою було посвідчено заповіт, крім того, нотаріусом надано реєстр № 3 для реєстрації нотаріальних дій, відповідно до якого заповіт від імені ОСОБА_3 складено останньої вдома.

Крім того, як видно з тексту заповіту державним нотаріусом всі вимоги, передбачені ст. 1247 ЦК України щодо форми та порядку посвідчення втому числі, місце його складання повністю виконані, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним. Виявлений недолік заповіту, а саме відсутність у заповіті місця його складання не дає підстави ставити під сумнів дійсне волевиявлення ОСОБА_3 та не може бути підставою для встановлення його нікчемності відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України, оскільки цілеспрямованість дій спадкодавця, направлених на вчинення заповіту не викликає сумнівів.

У своєму позові ОСОБА_2 зазначав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, проте жодного доказу на підтвердження даної обставини суду не надано. Позовна заява не містить жодних доказів того, що при складанні заповіту воля заповідача була якимось чином спотворена.

Натомість, в судовому засіданні державний нотаріус ОСОБА_4 пояснювала, що при складанні заповіту були присутні вона та ОСОБА_3, волевиявлення якої було вільним.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність, а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10,11,58-60,213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої 19 жовтня 2014 року.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту нікчемним та недійсним - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено через Фрунзенський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -