Справа № 472/654/16-ц
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

"26" жовтня 2016 р. смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого-судді Тустановського А.О.,

при секретарі Тарєлкіній Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали цивільної справи за позовом Державного підприємства «Веселинівське лісове господарство» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2016 року представник ДП «Веселинівське лісове господарство» ОСОБА_4 звернувся до Веселинівського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином. В позові посилається на те, що ОСОБА_2, перебуваючи на посаді лісничої Мостівського лісництва ДП «Веселинівське лісове господарство», внаслідок своєї службової недбалості щодо неналежного виконання службових обовязків з охорони лісу, допустила незаконну самовільну порубку дерев. Просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ДП «Веселинівське лісове господарство» 96 314,00 грн. матеріальної шкоди, завданої злочином.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали. Представник відповідача ОСОБА_3 надав до суду клопотання про визнання ДП «Веселинівське лісове господарство» неналежним позивачем.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав повністю з підстав викладених в позовній заяві, проти задоволення клопотання представника відповідача заперечував.

Суд заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, вважає, що позовна заява ДП «Веселинівське лісове господарство» до ОСОБА_2 підлягає залишенню без руху, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України з наступних підстав.

Так, згідно ст. 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.

Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Частинами 1 та 3 ст. 17 Лісового кодексу України встановлено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. У разі прийняття рішення про надання лісів у постійне користування обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями таке рішення погоджується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Прийняття рішень Кабінетом Міністрів України не потребує погоджень з іншими органами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 п. 1 ст. 105 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Відповідно до ст. 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 29, ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, сплачуються у визначеному вказаними нормами співвідношенні на рахунки спеціальних фондів Державного, обласних та місцевих бюджетів в розмірах 30, 20 та 50 відсотків відповідно.

Зазначена норма означає, що завдані природним ресурсам збитки сплачуються на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради в користь зведеного бюджету, із якого місцевим органом Державної казначейської служби в подальшому розподіляються конкретні суми коштів до Державного, обласного та місцевого бюджетів у вищевказаному співвідношенні.

Відповідно до ст. 33 Закону України ,,Про місцеве самоврядування" одним із повноважень виконавчого органу сільської ради у галузі охорони навколишнього природного середовища є здійснення контролю за додержанням природоохоронного законодавства, використанням і охороною природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Таким чином, дані взаємовідносини зачіпають інтереси держави, в свою чергу ДП «Веселинівське лісове господарство» у справі не здійснює захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах. Про це свідчить той факт, що в позовній заяві представник позивача просить стягнути кошти з відповідача ОСОБА_2 на користь ДП «Веселинівське лісове господарство». Мостівська сільська рада Доманівського району Миколаївської області із позовом про стягнення завданих відповідачем збитків на даний час до суду не звернулась.

Крім того, згідно з абзацем 17 п. 7 Постанови КМУ від 16 вересня 2009 р. N 976 "Про затвердження Положення про державну лісову охорону" посадові особи держлісоохорони (згідно Додатку до Положення - посадові особи Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Дежлісагентства) відповідно до покладених на неї завдань мають право, зокрема подавати позови до суду про відшкодування втрат лісогосподарського виробництва або збитків, завданих внаслідок порушення законодавства у галузі мисливського господарства та полювання, а також повернення самовільно або тимчасово зайнятих лісових ділянок, мисливських угідь, строк користування якими закінчився. Вказаний перелік є вичерпним. При цьому право на подання позову до суду про стягнення збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, у позивача відсутнє.

Згідно ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Позивач в позовній заяві не виклав обставин, доказів та обгрунтування того, що матеріальна шкода повинна бути стягнена саме на користь ДП «Веселинівське лісове господарство» та що останнє може бути позивачем у справі.

За змістом ч. 1 ст. 121 ЦПК України, у разі недодержання вимог, встановлених ст. ст.119, 120 ЦПК України, суддя постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

За таких обставин, клопотання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає частковому задоволеню, а позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків, як передбачено ст. 121 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 121, 208-210 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Державного підприємства «Веселинівське лісове господарство» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої злочином залишити без руху і надати строк для виправлення вказаних недоліків не пізніше 3-х (трьох) діб з дня отримання позивачем ухвали суду.

Розяснити позивачеві, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду виконає вимоги у встановлений судом строк, позовна заява буде вважатись поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява буде вважатися неподаною і підлягає поверненню позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_5