У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 лютого

2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 05 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № ML-J01/071/2008, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 56 100,00 дол. США із встановленням плаваючої процентної ставки в розмірі 5,99 % річних + FIDR. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № PML-J01/071/2008, згідно з яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Згідно з рішенням суду про поділ майна подружжя указана квартира в подальшому перейшла у власність ОСОБА_3 Оскільки ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Справа розглядалася судами неодноразово.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Банк» просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Попереднє рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог банку було ухвалено з підстав того, що оскільки позичальник ОСОБА_5 одержав кредит в іноземній валюті, на забезпечення його виконання за договором іпотеки передано в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальна площа якої 51,85 кв. м, вказане нерухоме майно використовується як місце постійного проживання ОСОБА_3 з її неповнолітньою дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, іншого житла у них немає, то звернення стягнення на нього не може бути проведене відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон).

Скасовуючи вказане рішення та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції, указував на те, що чинність вказаного закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав для визначення порядку його виконання, зокрема, вказівки на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності цього закону.

Однак, повторно переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на вказане уваги не звернув та, вказавши про те, що банк письмову вимогу боржнику ОСОБА_5 про усунення порушення, як-то передбачено ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 1.9.1 кредитного договору, не надсилав та крім цього, звернувся до суду з позовом лише до іпотекодавців, а мав би пред'явити вимогу ще й до боржника, залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Вказуючи про порушення банком ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», судами не враховано норми ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Установлено, що 05 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № ML-J01/071/2008, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 56 100,00 дол. США із встановленням плаваючої процентної ставки у розмірі 5,99 % річних + FIDR.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 05 вересня 2008 року № ML-J01/071/2008 між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки майна № PML-J01/071/2008, згідно з яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 серпня 2012 року здійснено розподіл майна подружжя, відповідно до якого ОСОБА_3 було виділено у власність квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Частинами першою, третьою статті 33 та частиною першою статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку, стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2015 року у справі № 6-58цс15.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак