Справа № 359/293/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/4712/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 01.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Білоконь О.В., Іванової І.В.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, Бориспільська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,-

в с т а н о в и л а:

14.01.2016 позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії АВІ №492773 від 24 березня 2000 року, видане державним нотаріусом Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області на імя ОСОБА_5 (зареєстроване в реєстрі за № 599), посилаючись на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2001 року, що набрало законної сили, було визнано недійсним свідоцтво про № 1606 від 19.12.1997 року про право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, з тих підстав, що при приватизації квартири було порушено право позивача на приватизацію.

ОСОБА_6 помер 23.09.1999 року і після його смерті на підставі свідоцтва про право власності до ОСОБА_5 перейшло право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

ОСОБА_5 померла 13.03.2013 року і після її смерті спадщину прийняла відповідач, як її дочка.

Оскільки предметом спору є визнання недійсним свідоцтва, яке належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, яке скасоване, позивач просив його скасувати, оскільки за відсутності права власності таке майно не могло перейти у спадок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати в звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права і позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київського області від 18 жовтня 2001 року, що набрало законної сили, було визнано недійсним свідоцтво про № 1606 від 19.12.1997 року про право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, з тих підстав, що при приватизації квартири було порушено позивача право на приватизацію.

ОСОБА_6 помер 23.09.1999 року і після його смерті на підставі свідоцтва про право власності до ОСОБА_5 перейшло право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

ОСОБА_5 померла 13.03.2013 року і після її смерті спадщину прийняла відповідач, як її дочка.

Встановивши вказані обставини, суд встановив порушене право позивача та прийшов до, що позивачу ОСОБА_2 було з 1999 року відомо про смерть його батька ОСОБА_6 та про відкриття спадщини 23.09.1999 року, а також про ту обставину, що на квартиру АДРЕСА_2 у 1997 році було видано свідоцтво про право власності на житло і квартира приватизована на двох осіб з порушенням його прав, а також, що мати відповідача ОСОБА_5, яка була зареєстрована та проживала з батьком позивача та прийняла спадщину в установленому законом порядку, та враховуючи, що позивач у 2001 році оспорив вказане свідоцтво про право власності на житло, позивач у 2001 року міг та повинен був дізнатися про порушення його прав, а саме, про видачу оспорюваного ним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі якого ще у 2000 році відбулась реєстрація права власності належної батьку позивача частки у праві власності на квартиру за матірю відповідача - ОСОБА_5.

При цьому позивачу та його представнику було розяснено порядок застосування судом позовної давності та наслідки не вчинення процесуальних дій, але вони не заявили клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що пропущення позовної давності відбулось з поважних причин, суду також не було надано та не зазначено джерел їх здобуття.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічна правова норма містилася і в статті 71 ЦК Української РСР.

Таким чином, оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у позивача виникло після звільнення з 2001 року, то трирічний строк позовної давності закінчився у 2004 році в той час як позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права у 2016 році (тобто через 12 років).

Порушене право позивача на приватизацію встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, що відповідно до ст.. 61 ЦПК України звільняється від доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував позовну давність без заяви відповідача про це, що передбачено ст.. 267 ЦК України і є обовязковою умовою для цього не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки згідно частин 3, 4 ст. 2 ЦПК України провадження у справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

На час виникнення спірних правовідносин діяв ЦК України 1963 року, статтею

75 якого передбачалось, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Таким чином оскільки ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин не передбачав таку норму про обовязкову заяву сторони про застосування позовної давності як самостійну підставу для відмову у позові, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Рішення у справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим апеляційна скарга як необґрунтована підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 липня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді