Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Максимчук З.М., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та поділ майна,

заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання права власності на житловий будинок та виділення майна задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який помер 14 березня 2012 року, як жінки та чоловіка, на протязі періоду з 4 листопада 2003 року по 8 серпня 2005 року.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок №36/1 з надвірними будівлями по вул. Соборній в смт.Млинів Рівненської області, загальною площею 69,9 м.кв. відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ ОСОБА_1 телевізора кольорового вартістю 660 грн., тюнера супутникового вартістю 300 грн., супутникової антени вартістю 440 грн., морозильної камери "Норд ДМ-155-3" вартістю 1776 грн., на загальну суму 3076 грн. відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення в зв'язку неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не було взято до уваги покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підтвердили факт її спільного проживання із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2001 року до 8.08.2005 року.

ОСОБА_3 із 1991 року проживав одиноко, будь-яких поліпшень чи ремонтів у житловому будинку по вул. Соборній №36/1 в смт. Млинів Рівненської

області не проводив та коштів на це не мав, оскільки постійно лікувався так як мав цукровий діабет та переніс інсульт, а у 2000 році йому була встановлена ІІІ група інвалідності.

Показами свідків підтвенрджується, що ремонтно-будівельні роботи проводилися у будинку після того, коли вона перейшла проживати до ОСОБА_3

Доводить, що вкладала у поліпшення вказаного нерухомого майна свої власні кошти, а саме заробітну плату, пенсію, як інваліда ІІІ групи, додатковий заробіток від реалізації с/г продукції на ринку, майновий пай, як спадщина від батьків, кредитні кошти, отримані у банках, а також кошти, отримані від продажу спадкового майна після смерті батьків.

Перелік робіт, які були виконані нею за час спільного проживання із ОСОБА_3, які є невід'ємними поліпшеннями та в зв'язку з якими значно збільшилося у своїй вартості нерухоме майно, зафіксовані у звіті про оцінку частини цегляно-шлакового житлового будинку з надвірними будівлями, виконаного СОД ФОП ОСОБА_6 станом на 31.07.2012 року, згідно якого вартість здійснених поліпшень становить 94902 грн.

Вважає, що оскільки вартість житлового будинку із надвірними будівлями істотно збільшилася саме внаслідок її трудових і грошових затрат то спірне нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності, а не лише власністю ОСОБА_3

Суд невірно застосував норми матеріального права, так як застосуванню підлягає закон який діяв на час спірних правовідносин, а саме ЗУ "Про власність" та ст. 74 СК України.

Крім того, не є перешкодою для задоволення позову наявність, складеного ОСОБА_3 заповіту від 4.10.2010 року, оскільки він немає жодного відношення до предмету спору.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Сторони у судове засідання не зявились, хоча належним чином повідомлені про день та час розгляду справи. Заяв, клопотань від них про відкладення справи на інший день до суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Вбачається, що в листопаді 2011року позивачка звернулась із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 14.03.2012року помер.

Ухвалою Млинівського районного суду від 28.01.2013року у справу у якості правонаступника залучений ОСОБА_2

30.11.2015року ОСОБА_1, уточнивши свої позовні вимоги, просила встановити факт її проживання однією сім'єю із ОСОБА_3 з травня 2001року по 8 серпня 2005року, визнати житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Соборна,36/1 в смт.Млинів обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та виділити їй із спільно нажитого майна подружжя телевізор, супутниковий тюнер, супутникову антену та морозильну камеру «Норд».

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з 4 листопада 2003 року по 8 серпня 2005 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка з померлим ОСОБА_3 вели спільне господарство, у них був спільний бюджет.

Даний факт підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 серії МЮ061188, виданого Млинівським РВУ МВС України в Рівненській області 22 грудня 2005 року, відповідно до відмітки у якому вона з 4 листопада 2003 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

8 серпня 2005 року ОСОБА_3 з позивачкою зареєстрував з шлюб, який був розірваний рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 22 грудня 2010 року.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитися з рішенням суду в частині встановлення факту проживання позивачки з нині покійним ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 3 листопада по 31 грудня 2003 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась з позовом про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3, однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу з травня 2001 року по 8.08.2005р., та посилаючись на положення ч.1 ст.74 СК України, просила встановити факт, що має юридичне значення для вирішення в подальшому питання щодо визнання за нею домоволодіння спільною із ОСОБА_3 сумісною власністю.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, з 1 січня 2004 року.

Оскільки Сімейний кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовують виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Таким чином, факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до 1 січня 2004 року не може бути підставою для застосування положень Сімейного кодексу України щодо майна, набутого до набрання ним чинності, оскільки, як зазначалось вище, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

З огляду на вищевикладене, не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу за період до 1.01.2004 року, а тому рішення суду в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Соборна,36/1 в смт.Млинів обєктом права спільної сумісної власності, суд керувався нормами ст.368 ЦК України.

Такий висновок суду не ґрунтується на обставинах справи та нормах матеріального права.

Також встановлено, що на підставі рішення Млинівського районного суду від 30 травня 1991 року ОСОБА_3 є власником 48/100 житлового будинку по вул. 17 вересня, 92а (тепер Соборна,36) внаслідок його поділу як майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (дружиною у першому шлюбі).

Таким чином, спірний житловий будинок по вул. Соборній,36/1 в смт. Млинів, набутий ОСОБА_8 ще до шлюбу з позивачкою та належав йому та його першій дружині ОСОБА_7, а тому в силу ст.24 КПшс України є його особистою власністю.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання за нею та ОСОБА_3Д.(в подальшому за його правонаступником) право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, позивачка покликалась на те, що внаслідок її трудових та грошових затрат з травня 2001року по липень 2010року будинок та прибудови істотно збільшилися у своїй вартості. Сума в розмірі 20 560грн. є часткою її грошових затрат без врахування трудових зусиль.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним з 15.04.1991року по 1.01.2004року, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

Відповідно до положень ст. 74 СК України, що застосовується із 1 січня 2004 року при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшиться у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про права на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ мана подружжя" № 11 від 21 грудня 2007р. розяснено, що майно, яке належить одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позивачкою не доведено, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості саме за рахунок її грошових та трудових затрат, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості.

Покликання ОСОБА_1 на звіт про оцінку частини цегляно-шлакового житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого АДРЕСА_1, виконаного СОД ФОП ОСОБА_6, згідно якого вартість здійснених нею поліпшень становить 94902 грн. є безпідставними, оскільки перелік робіт, які нібито були виконані позивачкою за час спільного проживання із ОСОБА_3, вказаний звіті на підставі даних наданих замовником, тобто самою позивачкою і жодними доказами не стверджені. Крім цього, сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт та відповідно ринкова вартість будинку не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Також, вартість спірного нерухомого майна експертом було визначено станом на 31 липня 2012 року, а шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 22 грудня 2010 року.

Будь-яких доказів того, що перелічені у вказаному звіті про оцінку поліпшення були здійснені саме ОСОБА_1 та саме у період її проживання однією сім'єю або перебування у шлюбі із ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання за нею та ОСОБА_3Д.(в подальшому за його правонаступником) право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у їх задоволенні з інших підстав.

Що стосується рішення суду про відмову у позові про поділ іншого спільно нажитого майна, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено факт придбання у цивільному шлюбі телевізору, супутникового тюнера, супутникової антени та морозильної камеру «Норд». Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, ст.ст.62,74 СК України,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 23 червня 2016 року в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок скасувати.

Позов в цій частині задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який помер 14 березня 2012року, як жінки та чоловіка на протязі з 1 січня 2004року по 7 серпня 2005року включно.

В задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (в подальшому його правонаступника ОСОБА_2) житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого АДРЕСА_1 відмовити.

В решті рішення першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_9

ОСОБА_10