Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1588/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бондаренко В. В.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

16.08.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.

із секретарем Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 30 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в січні 2010 року до нього звернулась ОСОБА_3 з проханням надати їй у борг грошові кошти в сумі 30 000 грн., які будуть повернуті коли у неї буде можливість. Він погодився і передав відповідачеві вказану суму грошей, про що вона у присутності свідків написала і передала йому розписку. Оскільки у ОСОБА_3 не було коштів на повернення боргу, у вересні 2012 року між ними була досягнута домовленість про укладення договору оренди належної їй земельної ділянки та відрахування на його користь орендної плати в рахунок заборгованості. Проте, в лютому 2016 року відповідач йому повідомила, що вона не погоджувалась на такі умови повернення коштів і звернулась до нього з вимогою про виплату орендної плати.

На вимогу позивача повернути одержані в борг кошти відповідач не реагує, тому він просив задовольнити позов про примусове стягнення коштів.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовної заяви.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та надав оригінал розписки ОСОБА_3, яку просив долучити до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_3, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 52, 62), в судове засідання не з'явилась про причину неявки не повідомила, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з посиланням на те, що звернувшись до суду з вимогами про стягнення переданої ОСОБА_3 суми в розмірі 30 000 грн., позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки договір позики між сторонами не укладався, а за наведених ним підстав він може звернутися до суду з вимогами в порядку ст. 1212 ЦК України про повернення безпідставно набутих коштів.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 29 січня 2010 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримала кошти в сумі 30 000 грн., про що останньою складено розписку, оригінал якої знаходиться у позивача і за клопотанням його представника долучений до матеріалів справи (а.с. 66).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Позивачем доведено факт укладення з відповідачем договору позики та передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи те, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Позивач зазначав, що в січні 2010 року між ним та ОСОБА_3 було досягнуто згоди в усній формі про укладення договору позики, за яким остання отримала 30 000 грн., які зобов'язувалась повернути тоді, коли у неї з'явиться можливість.

Установлено, що 29 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 30 000 грн. Строк користування коштами сторонами не визначено.

На підтвердження отримання грошових коштів за вищевказаним договором позики 29 січня 2010 року ОСОБА_3 була написана розписка (а. с. 6, 66).

На вимогу ОСОБА_2 зазначена сума ОСОБА_3 повернута не була.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Факт отримання позики в розмірі 30 000 грн. підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 2 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року, що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції безпідставно вважав, що договору позики в письмовій формі сторони не укладали, не звернув уваги на те, що відповідач, не заперечувала факту отримання коштів, проте не зазначила законних підстав для залишення їх у своїй власності, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших договорів (правочинів) для набуття цих коштів не надала, тому дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, узгоджується з викладеною у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16 правовою позицією, що є обов'язковим і має враховуватись судом відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Отже, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статей 1046, 1047 ЦК України та правовим позиціям, викладеним Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, 2 липня 2014 року № 6-79цс14, 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Дані висновки узгоджуються з правовими позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

Стаття 1051 ЦК України обумовлює оспорення безгрошовості договору позики у випадку, коли позичальник стверджуватиме, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Обставини щодо отримання відповідачем коштів в сумі 30 000 грн. від позивача також були встановлені рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2016 року та рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати (справа №383/196/16-ц), які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційний характер. У вказаних рішеннях зазначено, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 кошти у сумі 30 000 грн., але у виданій нею розписці не зазначено, що ці кошти отримані в рахунок орендної плати, тому суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином не виконав умов договору оренди землі щодо сплати орендної плати і стягнув заборгованість з орендної плати за 2012-2015 роки в сумі 22402,32 грн. (а.с.70-73, 67-69).

У порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не дав оцінки тому, що відповідач не спростувала доведені позивачем обставини одержання нею в борг 30 000 грн. та не зазначила підстав для відмови у поверненні позики.

Таким чином, суд усупереч ст. ст. 212-214 ЦПК України зазначене не врахував, невірно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав у позивача вимагати повернення отриманих відповідачем коштів в розмірі 30 000 грн.

Між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з договору позики, підтвердженням чого є розписка, виконана власноруч відповідачем.

В зв'язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики не відповідає обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення його позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 травня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 30 000 грн. боргу та понесені судові витрати в сумі 1 157 грн. 52 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: