Справа № 297/339/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі: головуючого судді Мацунича М.В.,

суддів: Готра Т.Ю., Куцина М.М.,

з участю секретаря: Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 10 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 й ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та поділ спільного сумісного майна подружжя,

встановила:

12.02.16 р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що за час шлюбу з ОСОБА_1, який розірвано 13.01.2015 року рішенням Берегівського районного суду, було спільно придбано за 9000,00 доларів США легковий автомобіль НОМЕР_1, кузов №ХТА219060С0030525. Зазначеним автомобілем ОСОБА_1 користується самостійно, і при цьому не погоджується сплатити йому половину даного транспортного засобу. А тому, бажає сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частину в даному автомобілі, та визнати за ним право власності у цілому.

14.04.16 р. ОСОБА_2 змінив позовні вимоги, які полягають у тім, що 01.12.15 р. за відсутності його згоди, ОСОБА_1 продала зазначений легковий автомобіль ОСОБА_3 (сину від першого шлюбу). Такий правочин повинен бути визнано недійсним з підстав ст. 65 СК України, так-як укладений без його письмової згоди стосовно цінного майна. Таким чином, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, визнати за ним право власності у цілому на автомобіль, компенсувавши ОСОБА_1 половину його вартості у сумі 44957 гривень (а.с. 63).

ОСОБА_1 подала заперечення на позов, які обґрунтовувала тим, що легковий автомобіль НОМЕР_1 придбала 19.07.12 р. за власні кошти, які отримала напередодні 05.07.12 р. від продажу ТзОВ Адам-Єва нежитлових приміщень перукарні, учасником якого являється, ще до укладення шлюбу (19.06.07 р.). Зазначена обставина стверджується договором купівлі-продажу від 05.07.12 р. Так як, легковий автомобіль є неподільною річчю, та у звязку з її роботою перукарем, наявність такого у її користуванні є конче потрібним. Посилаючись на викладене просила суд в відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Берегівського районного суду від 10.08.16 р., змінений позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля НОМЕР_1, кузов №ХТА219060С0030525, який укладено 01.12.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 право власності на зазначений автомобіль зі стягненням у користь ОСОБА_1 44957 грн. у рахунок компенсації за 1/2 частку автомобіля. Зобовязано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 зазначений автомобіль. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Берегівського районного суду від 23.08.16 р., зобовязано Територіальне управління ДСА України в Закарпатській області перерахувати ОСОБА_1 суму грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля, та повернути грошові кошти внесені нею на депозитний рахунок як компенсацію.

Заперечуючи законність рішення Берегівського районного суду від 10.08.16 р, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необгрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення судом норм матеріального та процесуального права, що підтверджується наступним. ОСОБА_2 не заявляв вимогу про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля. У власності ОСОБА_2 наявний свій особистий автомобіль, а вона не дивлячись на те, що продала спірний автомобіль ОСОБА_3, і надалі продовжує ним користуватись. Спірний автомобіль придбала за особисті грошові кошти, які напередодні отримала як частку від продажу ТзОВ Адам-Єва нежитлових приміщень перукарні. Таким чином, спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя лише у 2/3 частинах (66,90%), а не весь автомобіль. Тобто, спірний автомобіль у співвідношенні 66,55% або 2/3 частини належить їй, а 33,45% або 1/3 частина належить позивачу. За наведених обставин, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 19.06.2007 року (а.с. 10). Шлюбні відносини були припинені на підставі рішення Берегівського районного суду від 13.01.2015 року (а.с. 12).

За час перебування у шлюбі, придбано автомобіль НОМЕР_1, згідно довідки-рахунку від 19.07.2012 року, який було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 13).

Також з матеріалів справи вбачається, що 01.12.2015 року спірний автомобіль було перереєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №2142/2015/35 від 01.12.2015 року (а.с. 65, 66).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходячи з рівності часток подружжя в ньому, визнав такий автомобіль власністю позивача, стягнувши з нього грошову компенсації на користь відповідача у розмірі 44957 грн. вартості 1/2 частини автомобіля. Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 01.12.2015 року, суд виходив з того, що такий укладено з порушенням ст. 65 СК України.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду, зважаючи на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такого правового висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-2641цс15 від 16.12.2015 року.

Суд першої інстанції зазначеного висновку не врахував та не надав жодної оцінки поясненням відповідача, викладеним в запереченні на позов, а саме, що при придбанні автомобіля вона вклала власні кошти, належні їй від продажу ТзОВ Адам-Єва нежитлових приміщень перукарні учасником якого вона є.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є учасником ТзОВ Адам-Єва і її частка в цьому товаристві становить 9,09% статутного фонду, що підтверджується відповідним Статутом (а.с. 40-56).

Згідно договору купівлі-продажу від 05.07.2012 року ТзОВ Адам-Єва відчужило на користь ОСОБА_4 вбудовані нежитлові приміщення перукарні (що становить 43/100 частини будівлі), які знаходяться за адресою м. Берегово, вул. Сечені Іштвана, 20 (а.с. 57). Пунктом з даного договору купівлі-продажу передбачено, що ринкова вартість таких нежитлових приміщень становить 254872 грн.

Внаслідок такого продажу нерухомого майна, ОСОБА_1, як учасник товариства з часткою в розмірі 9,09% статутного капіталу, отримала прибуток у розмірі 23167,86 грн. (254872 грн. * 9,09%).

При цьому спірний автомобіль придбано 19.07.2012 року, тобто через декілька днів після цього, а тому колегія суддів погоджується з твердженням відповідача про те, що кошти отримані нею внаслідок продажу ТзОВ Адам-Єва нежитлових приміщень перукарні, яка є її особистою власністю, були спрямовані на придбання спірного автомобіля.

На момент придбання автомобіля його вартість становила 69990 грн. (а.с. 13), внесена ОСОБА_1 сума особистих коштів рівна 23167,86 грн., що становить 1/3 від вартості автомобіля.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що 1/3 частини спірного автомобіля є особистою власністю ОСОБА_1, а інші 2/3 частини спільним майном подружжя. Тобто, частка ОСОБА_1 у спірному автомобілі становить 2/3 частини, а ОСОБА_2 1/3 частини. І саме в таких пропорціях слід виходити при поділі автомобіля, а не відповідно до рівності часток, як помилково вважав суд першої інстанції.

Крім цього, суд першої інстанції визнав право власності на цілий автомобіль за ОСОБА_2, але при цьому не припинив право власності на частку в цьому майні ОСОБА_1. Проте, такої позовної вимоги ОСОБА_2 не заявляв, і відповідно у суду не виникли правові підстави для вирішення цього питання. Але не дивлячись на це суд першої інстанції у супереч позовних вимог, вийшов за межі таких, і тим більше, такі вирішив у супереч норм матеріального права та обставин справи.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не дає згоди на присудження їй компенсації за частку власності, а з вимогою про припинення права на частку в порядку ст. 365 ЦК України ОСОБА_2 до суду не звертався, а відтак слід визначити ідеальні частки подружжя в спірному автомобілі без його реального поділу та залишити його у їх спільній частковій власності.

Грошові кошти в розмірі 44957 грн., сплачені обома сторонами на депозитний рахунок суду (а.с. 79, 91), як вартість грошової компенсації за частку у спільному майні, які в такому випадку слід повернути позивачу та відповідачу.

Стосовно задоволення судом вимоги про визнання недійним договору купівлі-продажу від 01.12.2015 року, то колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині.

Зокрема, незважаючи на зміну апеляційним судом розміру часток подружжя в спірному автомобілі, такий все одно залишається у спільній власності подружжя, а відтак на його відчуження потрібна згода іншого з подружжя згідно ч. 3 ст. 65 СК України. ОСОБА_1Й, такої згоди не давав, а відтак суд правомірно визнав вказаний договір купівлі-продажу недійсним.

Рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Разом з тим, на думку колегії суддів не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_2 про зобовязання повернути йому автомобіль, так як він не являється одноособовим власником автомобіля, а відтак не вправі вимагати передачу йому автомобіля в одноособове володіння.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до пунктів 1, 2 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасування в частині позовної вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання в цілому права власності на легковий автомобіль, сплаті грошової компенсації за частку в неподільному майні, та зобовязання передати легковий автомобіль, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

У звязку із частковим задоволенням позову ОСОБА_2, додаткове рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року втрачає свою правову силу, і не несе для сторін правові наслідки.

Згідно статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та визнано за ним право на 1/3 частину автомобіля, то 1/3 частина понесених ним витрат в розмірі 551,20 грн. (1653,60 /3) підлягає стягненню з ОСОБА_1, а 2/3 понесених ОСОБА_1 витрат в розмірі 1212,64 грн. (1818,96 *2/3) підлягають стягненню з позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 60, 65, 70 СК України, статтями 88, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 10 серпня 2016 року скасувати в частині позовної вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання в цілому права власності на легковий автомобіль, сплаті грошової компенсації за частку в неподільному майні, та зобовязанні передати легковий автомобіль і розподілу судових витрат, ухваливши в справі нове судове рішення.

Позов задоволити частково.

Визнати ідеальні частки у неподільному майні без його реального поділу за ОСОБА_2 в 1/3 частині, а за ОСОБА_1 в 2/3 частинах на легковий автомобіль НОМЕР_2, кузов №ХТА219060С0030525, який залишити у їх спільній частковій власності.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 й ОСОБА_3 про визнання в цілому права власності на легковий автомобіль НОМЕР_2, кузов №ХТА219060С0030525, сплаті грошової компенсації за частку в неподільному майні, та зобовязанні передати легковий автомобіль.

Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України у Закарпатській області повернути ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 44957 (сорок чотири тисячі девятсот пятдесят сім) гривень, що сплачені 18.05.2016 року за квитанцією №; ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 44957 (сорок чотири тисячі девятсот пятдесят сім) гривень, що сплачені 08.06.2016 року за квитанцією № ПН 711К, які сплачено сторонами як грошова компенсація за частку в неподільному майні.

Рішення суду в частині вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 551,21 гривні, судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 1212,64 гривень, судового збору.

Рішення ухвалене в порядку ч.3 ст. 209 ЦПК України набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий: _____________________

Судді: _____________________

_____________________