Провадження № 2/641/100/2016 Справа № 641/8867/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Онупко М.Ю.,

за участю секретаря - Нагорної М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Юридична компанія «Право Груп» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання фіктивними та недійсними договорів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_6 підприємство «Юридична компанія «Право Груп» (далі ПП «Юридична компанія «Право Груп») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просив визнати договір дарування квартири № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, укладений 18 серпня 2015 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фіктивним правочином та недійсним, застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1, ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, корп.6 у м. Харкові. Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та в редакції уточненої позовної заяви від 25.04.2016 року просив визнати договір дарування частки квартири № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1036, фіктивним правочином та визнати зазначений договір дарування частки квартири недійсним, визнати договір купівлі-продажу квартири № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 посвідчений 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 468, фіктивним правочином та визнати зазначений договір купівлі-продажу недійсним; визнати договір дарування квартири № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 посвідчений 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 472, фіктивним правочином та визнати зазначений договір дарування недійсним, а також застосувати правові наслідки недійсності правочинів, а саме: зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_5 квартиру № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, зобовязати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1, ОСОБА_2 квартиру № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, зобовязати ОСОБА_1, та ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 грошові кошти, отримані від продажу вищевказаної квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори про надання юридичних послуг, кінцевим результатом виконання договорів було набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на 432/1000 частки квартири № 26 по вул. Кірова,11, корпус 6 у м. Харкові. 10.08.2015 року 432/1000 частка квартири № 26 по вул. Кірова,11, корпус 6 у м. Харкові, яка була подарована відповідачу ОСОБА_2 батьком (боржником за виконавчим провадження). 13.08.2015 року між позивачем та відповідачами було підписано акт приймання-передавання документів та було оговорено, що остаточний розрахунок за юридичні послуги відбудеться у момент підписання акту виконаних робіт. Однак, відповідач ОСОБА_1, яка також діяла від імені відповідача ОСОБА_2 остаточний розрахунок здійснити відмовилася та відповідно акт виконаних робіт підписано не було. Відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.08.2015 року було направлено претензію з вимогою сплатити кошти.

18.08.2015 року відповідач ОСОБА_1 подарувала відповідачу ОСОБА_2 284/100 частини квартири № 26 по вул. Кірова,11, корпус 6 у м. Харкові, на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1036, в цей же день відповідач ОСОБА_2 продала фізичній особі ОСОБА_5 квартиру № 26 по вул. Кірова,11, корпус 6 у м. Харкові, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 468. Також 18.08.2015 року вказана квартира була подарована відповідачем ОСОБА_5 своїй доньці ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 472. ОСОБА_5 не мав наміру володіти та користуватися даною квартирою та виступив покупцем за договором лише за проханням ОСОБА_1 Вказані обставини підтверджуються тим, що у день придбання квартири за договором купівлі-продажу, тобто 18.08.2015 року ОСОБА_5 подарував зазначену квартиру своїй доньці ОСОБА_3, а договір дарування квартири посвідчувався тим же приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 На укладення вказаного договору дарування була надана нотаріально посвідчена згода дружини ОСОБА_5 ОСОБА_5

Позивач зазначила, що у звязку з викладеним, укладення договору дарування частки квартири від 18.08.2015 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та договору дарування квартири від 18.08.2015 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є фіктивними правочинами, не є спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а спрямованими на ухилення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від свого обовязку по сплаті коштів позивачу та збереження належного їм майна від примусової реалізації.

До отримання 14.08.2015 року претензії позивача № 533 у відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було намірів якимось чином реалізувати належну їм квартиру № 26 по вул. Кірова,11, корпус 6 у м. Харкові.

Враховуючи вищевикладене, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом.

Представник позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 25.04.2016 року підтримала та пояснила, що всі договори, укладалися між відповідачами без мети настання правових наслідків, та були направлені на ухилення від сплати грошових коштів за договорами та уникнення реалізації належного відповідачам майна. Також пояснила, що доказів передачі майна вона не має, однак, зважаючи на те, що в квитанціях про сплату за комунальні послуги зазначено прізвище ОСОБА_2, то можливо припустити, що фактичного переходу майна до іншої особи не відбулося.

Крім того, зазначила, що фіктивність укладених між відповідачами правочинів полягає у тому, що відповідачі не мали наміру продажу спірної квартири, а бажали використати її для проживання, про що постійно наголошували при спілкуванні з представниками позивача.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій проти позовних вимог позивача заперечувала та просила розглянути справу за її відсутності.

В судовому засіданні та наданих до суду запереченнях представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 заперечували проти уточнених позовних вимог в повному обсязі та зазначила, що реальність правових наслідків за договорами купівлі-продажу та дарування проявляється у переході права власності від однієї особи до іншої. Так, за спірними договорами перейшло право власності на квартиру, а в свою чергу позивачем не було доведено, що право власності не перейшло.

З приводу направленої відповідачу ОСОБА_2 претензії зазначила, що їх довірителем було направлено відповідь на претензію, в якій позивачу була розяснена позиція ОСОБА_2 Також, на її думку жодними договорами між позивачем та відповідачами не передбачено зобовязання відповідачів не укладати договори щодо їх нерухомості.

Окрім того, посилаючись на положення ст. 234 ЦК України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 зазначили, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

У судовому засіданні та наданих до суду запереченнях представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_11 пояснив, що проти позову заперечує в повному обсязі та зазначив, що відповідач ОСОБА_5 вирішив подарувати своїй доньці, ОСОБА_3 квартиру у м. Харкові, для чого придбав у ОСОБА_2 квартиру № 26, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Кірова, 11, корп. 6, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2015 року сплативши за неї 948 800 грн. В подальшому, реалізуючи своє право вільно розпоряджатися майном, ОСОБА_5 спірну квартиру подарував своїй доньці, ОСОБА_3, згідно договору дарування квартири від 18.08.2015 року, який був нотаріально посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 472.

Отже, дії ОСОБА_5 на придбання у власність спірної квартири та подальше передання її в дарунок своїй доньці, були спрямовані на реальне настання правових наслідків укладених правочинів у відповідності до положень ч. 5 ст. 203 ЦК України. Та зазначив, що позивач у своїй позовній заяві зазначає про те, що укладені спірні правочини не були спрямовані на настання реальних наслідків, однак при цьому заявляє вимогу про зобовязання сторін правочину повернути один одному отримане нерухоме майно та грошові кошти, тим самим визнаючи факт передачі майна між сторонами правочинів. Просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_12 в судовому засіданні та запереченнях, що містяться в матеріалах справи, заперечував проти позову в повному обсязі та пояснив, що ОСОБА_3 набула право власності на квартиру № 26, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Кірова, 11, корп. 6, на підставі договору дарування квартири від 18.08.2015 року. Спірну квартиру було подаровано ОСОБА_3 її батьком, ОСОБА_5 Після набуття права власності на вказану нерухомість, відповідач ОСОБА_3 у відповідності до закону зареєструвала право власності на зазначене майно та розпочала її використовувати, мешкаючи в ній разом зі своєю сімєю (чоловіком та чотирирічним сином), сплачуючи за спожиті комунальні послуги, тобто почала нести витрати по утриманню набутого у власність законним шляхом майна, що підтверджує її фактичне використання та спрямованість на реальне настання правових наслідків укладеного правочину у відповідності до ч. 5 ст. 203 ЦК України. Та зазначив, що у спірній квартирі зареєстрований проживаючим її чоловік, що свідчить про прийняття зазначеного майна його довірителем.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 13.05.2011 року між ОСОБА_6 підприємством «Юридична компанія «ОСОБА_6 виконавча служба» та ОСОБА_1 було укладений договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, виконавець зобовязується надати замовнику консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в правоохоронних органах, органах державної влади, на підприємствах, організаціях, установах всіх форм власності та підпорядкування, а також державних виконавчих службах, судах загальної юрисдикції, Апеляційному, Вищому спеціалізованому суді у цивільних та кримінальних справах, Верховному суді та господарських судах України стосовно виконання виконавчих листів № 2-418/2010 від 02.03.2011 року, №2-41/2010 від 24.03.2010 року, №2-41/2010 від 24.03.2010 року, № 2-418/2010 від 17.08.2010 року (т.1 а.с. 9).

Також, 08.09.2012 року між ПП «Юридична компанія «Право Груп» та ОСОБА_2 було укладений договір про надання юридичних послуг № 15/2012 від 08.09.2012 року, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, виконавець зобовязується надати замовнику консультації та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в правоохоронних органах, органах державної влади, на підприємствах, організаціях, установах всіх форм власності та підпорядкування, а також державних виконавчих службах, судах загальної юрисдикції, апеляційному, Вищому спеціалізованому суді у цивільних та кримінальних справах, Верховному суді та господарських судах України (т.1 а.с. 19).

07.09.2012 року між ПП «Юридична компанія «Право Груп» та ОСОБА_1 було укладений договір про надання юридичних послуг № 14/2012 від 07.09.2012 року, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, виконавець зобовязується надати замовнику консультації та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в правоохоронних органах, органах державної влади, на підприємствах, організаціях, установах всіх форм власності та підпорядкування, а також державних виконавчих службах, судах загальної юрисдикції, апеляційному, Вищому спеціалізованому суді у цивільних та кримінальних справах, Верховному суді та господарських судах України (т. 1 а.с. 20).

Згідно до додаткової угоди №2 до договору № 14/2012 від 07.09.2012 року про надання юридичних послуг замовник та виконавець погодилися доповнити частину 4 договору № 14/2012 від 07.09.2012 року про те, що за послуги, визначені у цьому договорі замовник сплачує виконавцю 800 грн. до 5 числа кожного місяця, починаючи з моменту укладення додаткової угоди та до повної реалізації спірного майна, а саме квартири № 26 по вул. Кірова, буд. 11, корп. 6 (т. 1 а.с. 21).

Відповідно до довіреності від 22.06.2015 року посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрованої в реєстрі за № 1900, ОСОБА_14 за попередньо укладеним з повіреним в усній формі договором доручення за попередньо досягнутою домовленістю вказаною довіреністю уповноважив ОСОБА_15 бути його представником в органах державної влади та місцевого самоврядування, в усіх без винятку установах, підприємствах та організаціях м. Харкова, Харківського району та Харківської області незалежно від їх форм власності та галузевої належності, в органах технічної інвентаризації, в органах нотаріату, у відповідних житлово-експлуатаційних підприємствах, комунальних службах, в тому числі в органах, що займаються наданням послуг з енерго-, газо-, водо-, теплозабезпеченням, а також забезпеченню приміщення телефонним звязком та телекомунікаціями, в Реєстраційній службі, органах внутрішніх справ, Державній міграційній службі України, Виконавчих комітетах та перед фізичними особами з питань: підготовки всіх необхідних документів для дарування на імя ОСОБА_2, всієї належної йому на праві приватної власності частки квартири № 26 в корпусі 6, будинку 11, по вулиці Кірова в м. Харкові; реєстрації права власності на її імя на належну йому частку зазначеної вище квартири згідно чинного законодавства України (т.1 а.с. 27).

Довіреністю від 02.07.2015 року посвідченою тимчасово виконуючим обовязки нотаріуса м. Москви ОСОБА_16 ОСОБА_17, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_15 прийняти в дар від ОСОБА_14 на її імя 432/1000 частки в праві власності на квартиру № 26 в корпусі 6, будинку 11, по вулиці Кірова в м. Харкові (т.1 а.с. 24).

Згідно до витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26241307 від 27.05.2010 року квартира № 26 в корпусі 6, будинку 11, по вулиці Кірова в м. Харкові на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.09.2007 року по справі № 2-2627/2007, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.03.2010 року по справі № 2-41/2010 (т. 1 а.с. 25).

З ОСОБА_17 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41704870 від 04.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_14 на праві спільної часткової власності належить 432/1000 частки квартири № 26 в корпусі 6, будинку 11, по вулиці Кірова в м. Харкові (т. 1 а.с. 26).

У відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідченого 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 468, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_5, який прийняв у власність та сплатив обговорену грошову суму за квартиру № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, яка складається з чотирьох кімнат, житловою площею 51,7 кв.м., загальною площею 84 кв.м. Вказана квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності таким чином: 284/1000 частини на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.09.2007 року, справа № 2-2627/2007, та заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.03.2010 року, справа № 2-41/2010, право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 27.05.2010 року за номером запису: 72833 в книзі: 1, реєстраційний номер: 7101916, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.05.2010 року за номером: 26241307, договору посвідченого ОСОБА_7 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 18.08.2015 року за реєстр. № 1035. Державну реєстрацію права власності на 284/1000 частин квартири за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено ОСОБА_7, державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, право власності зареєстровано 18.08.2015 року за номером запису про право власності: 10844224, індексний номер витягу: 42452684, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01; 432/1000 частини на підставі договору дарування, посвідченого ОСОБА_13, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 18.08.2015 року за реєстр. № 2929, державну реєстрацію права власності на 432/1000 частин квартири за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено ОСОБА_13, державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, право власності зареєстровано 10.08.2015 року за номером запису про право власності: 10746433, індексний номер витягу: 42039277, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01; 284/1000 частин на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого ОСОБА_7, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 18.08.2015 року за реєстр. № 1036, державну реєстрацію права власності на 284/1000 частин квартири за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено ОСОБА_7, державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, право власності зареєстровано 18.08.2015 року за номером запису про право власності: 10845899, індексний номер витягу: 42459391, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01 (т. 1 а.с. 232-233).

Відповідно до договору дарування квартири від 18.08.2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого 18.08.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 472, ОСОБА_5 безоплатно передав у власність дочці, ОСОБА_3, належну йому квартиру № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, яка складається з чотирьох жилих кімнат, житловою площею 51,7 кв.м., загальною площею 84 кв.м. (т. 1 а.с. 184).

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15 пояснила, що вона є директором ПП «Юридична компанія «Право Груп» та зазначила, що на початку 2011 року до неї з проханням надати юридичну консультацію щодо виконавчого провадження звернулась ОСОБА_1, яка пояснила, що у 2008 році з вікна їх квартири випала її донька, що стало великою трагедію родини. Після повернення до дому після похорону, чоловік не впустив її з старшою донькою в належну їм квартиру, у звязку з чим їм потрібна була допомога у виконанні рішення суду та вселення їх у спірну квартиру. Відповідачі ОСОБА_1 наполягали, що хочуть проживати саме у спірній квартирі, та вказана квартира є дуже важливою для них, так як в неї мешкала їх померла дитина. Весь час поки тривало виконавче провадження ПП «Юридична компанія «Право Груп» надавало юридичні послуги та супроводжувало дії з виконавчого провадження. Пізніше спірна квартира була зареєстрована для продажу на прилюдних торгах, однак ОСОБА_1 змінила свої рішення та вирішила придбати частку квартири у ОСОБА_18

Вона зателефонувала ОСОБА_18 та він приїхав в офіс, де повідомив, що готовий оформити договір дарування частки спірної квартири своїй доньці ОСОБА_2, якщо це буде зроблено за відсутності його колишньої дружини і доньки, та надав довіреність позивачу на укладення договору дарування своєї частки квартири. Після повідомлення про вказані обставини ОСОБА_1, ОСОБА_2 надала свою згоду та довіреність на отримання в дарунок частки квартири від батька. Пізніше було укладено договір дарування частки квартири на імя ОСОБА_2 Після укладення договору дарування до офісу позивача приїхала ОСОБА_1 для підписання акт прийому-передачі та розрахунку за надані послуги. Однак після отримання необхідних паперів, вона повідомила, що сплачувати за договорами про надання юридичних послуг вона не має наміру.

Після чого на адресу ОСОБА_1 було направлено претензію, в якій було зазначено, що у випадку не виконання нею сплати за надані послуги, позивач буде вимушений звернути стягнення на належне їм майно в рахунок погашення заборгованості за вказаними договорами. Тому, з метою уникнення стягнення на належну ОСОБА_2 квартиру, вона відразу ж після отримання зазначеної претензії уклала спірний договір купівлі - продажу з відповідачем ОСОБА_5.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до положень ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочином, згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ст. 718 ЦК України предметом договору дарування можуть виступати майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому, а також нерухомі і рухомі речі (в тому числі гроші та цінні папери).

Відповідно до 719 ЦК України договір дарування майнового права укладається так само, як і договір дарування нерухомої речі - у письмовій формі.

Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійним.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст. 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

В позовній заяві позивач, заявляючи вимогу про визнання спірних договорів дарування та купівлі - продажу фіктивними зазначав, що сторони зазначених правочинів вчиняли їх без створення наміру створення правових наслідків, які обумовлюють цими правочинами, та за зазначеними правочинами будь-яке майно його сторонами не передавалося та не приймалося.

Однак, у своєму позові позивачем також було заявлено позовну вимогу щодо застосування наслідків недійсності правочину та просив зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_5 квартиру № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, зобовязати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1, ОСОБА_2 квартиру № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові, та зобовязати ОСОБА_1, та ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 грошові кошти, отримані від продажу вищевказаної квартири. З наведеного, вбачається позивач виходить з того, що зазначені грошові кошти та нерухоме майно були передані сторонами договорів один одному.

На підтвердження факту прийняття зазначеної квартири та використання її для проживання представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 в судовому засіданні було копії квитанцій про сплату за комунальні послуги (т. 2 а.с. 79-81).

Як зазначив представник ОСОБА_12 зазначені квитанції, оригінали яких знаходяться у відповідача, були сплачені його довірителем, хоча й направлялися на імя попереднього власника ОСОБА_1, у звязку невчасним переоформленням особистого рахунку абонента його довірителем на своє імя.

Зазначені квитанції судом не можуть бути прийняті в якості належного та допустимого доказу у звязку з тим, що зазначених квитанціях відсутні необхідні реквізити та підпис особи платника.

Факт прийняття дарунку - спірної квартири ОСОБА_3, підтверджується наданою до суду копією довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця №20 від 20.05.2016 року, виданою на імя ОСОБА_3, згідно до якої в квартирі № 26 по вул. Молочній в м.Харкові з 18.11.2015 року зареєстровано проживаючим ОСОБА_19 чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 78).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 53137100 від 12.02.2016 року квартира № 26 в корпусі 6, будинку 11, по вулиці Кірова в м. Харкові належить на праві власності ОСОБА_3, на підставі договору дарування квартири від 18.08.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 163-165).

Реєстрація права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 та факт чоловіка відповідача ОСОБА_3 проживаючим у спірній квартирі після укладення договору дарування квартири від 18.18.08.2015 року свідчить про прийняття відповідачем ОСОБА_3 спірної квартири.

Отже, у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що при розгляду справи позивачем доказів того, що в момент вчинення спірних договорів дарування та договору купівлі-продажу квартири у сторін договору були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано.

Також, як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі - продажу та дарування посилалася на ч. 5 ст. 203 ЦК України та зазначила, що зазначені договори були укладені з метою уникнути відповідальності за договорами та уникнення реалізації квартири в рахунок погашення заборгованості відповідачів перед позивачем.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Підписи сторін на оскаржуваних договорах свідчать про те, що відповідачі ознайомилися із змістом договорів, та погодилися із умовами викладеними у них. Окрім того, жодною з сторін оспорюваних договорів на час розгляду справи зазначені договори не оспорено.

Як було встановлено при розгляді справи, відповідач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючи добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлюючи зміст, умови, значення та наслідки такої події, уклали між собою спірні договори дарування та купівлі-продажу, предметом яких виступала квартира № 26 по вул. Кірова, 11, корп. 6 в м. Харкові. Вказані договори укладені у належній формі та посвідчені нотаріально.

Відповідач ОСОБА_2 після набуття нею права власності на частку спірної квартири здійснила її відчуження за договором купівлі - продажу відповідачу ОСОБА_5, який в свою чергу після купівлі зазначеної квартири, подарував її своїй доньці, яка прийняла зазначене майно. Тобто сторони спірних договорів розпорядилися спірним майном у передбачений чинним законодавством спосіб.

Отже, при розгляді справи позивачем не було надано безспірних доказів щодо відсутності у сторін спірних правочинів наміру на реальне настання правових наслідків, що обумовлені оспорюваними правочинами.

Таким чином, при укладенні спірних договорів сторонами були дотримані загальні вимоги для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, тому, такі правочини не можуть бути визнані недійсними.

Інші доводи позовної заяви не є суттєвими та не можуть бути прийняті до уваги судом.

Окрім того, позивачем не доведено факту, що укладення спірних договорів вплинуло на інтереси позивача та будь-яким чином порушило права позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладених правочинів, які обумовлювалися цими правочинами.

В судовому засіданні представник позивача пояснила, що пред'явлення цього позову позивача змусило не виконання відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобовязань за договорами про надання юридичних послуг, які були укладені між позивачем і відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Стосовно посилань позивача щодо наявності між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неврегульованих відносин щодо заборгованості за надані юридичні послуги, слід зазначити, що позивач не позбавлений права вирішити такий спір в судовому порядку.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ПП «Юридична компанія «Право Груп» задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Приватного підприємства «Юридична компанія «Право Груп» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання фіктивними та недійсними договорів - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_20