Справа № 136/1157/16-ц Провадження № 22-ц/772/3053/2016Головуючий в суді першої інстанції Стадник С. І.
Категорія 44Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Ковальчука О.В., Міхасішина І.В.,
при секретаріКирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернулася в суд 19 липня 2016 року.

Зазначала, що 21 вересня 2009 року шлюб між нею і ОСОБА_7 було розірвано. Відповідач перестав бути членом її сім`ї, а відтак втратив право на проживання в АДРЕСА_1, який належить їй на праві особистої приватної власності. Незважаючи на це ОСОБА_7 і надалі проживає в її будинку, добровільно виселитись не бажає, чим створює позивачу та членам її сім`ї перешкоди у користуванні будинком. Через протиправну поведінку відповідача, яка проявляється в погрозах поміщення позивача до психіатричної лікарні, вона вимушена звертатися за захистом до правоохоронних органів. На цьому ґрунті в неї погіршився стан здоров'я.

Посилаючись на ці обставини та положення статей 16, 319, 383, 386, 391 ЦК України, позивач просила усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом виселення ОСОБА_7 з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач заперечував доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи із наступного.

У відповідності до положень статті 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду вбачається, що таке рішення є по суті правильним і справедливим, а тому скасованим бути не може.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що 01 квітня 2003 року на підставі Договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 173, ОСОБА_6 набула у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

20 квітня 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

Після одруження відповідач, як член сім`ї ОСОБА_6, за згодою останньої вселився у будинок. Від шлюбу народилася дочка, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає разом із батьками у спірному будинку.

21 вересня 2009 року сторони розірвали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в спірному будинку як бувший член сім'ї.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла, суд першої інстанції правильно виходив із того, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а тому вимоги про усунення перешкод шляхом виселення лише з підстав, що між подружжям припинились шлюбні відносини, а інший із подружжя не є співвласником будинку, не можуть бути задоволеними. Суд виходив також із того, що за обставин на які посилається позивач, а саме через неможливість спільного проживання з відповідачем в будинку у зв'язку з його поведінкою, виселення також не є можливим, оскільки передбачена статтею 157 ЖК України можливість виселення відповідача без надання іншого житла через систематичне порушення правил співжиття не підтверджується доказами про обставини порушення відповідачем правил співжиття та до того ж вимог про виселення з цих правових підстав не заявлялось.

Такі висновки суду є правильними, ґрунтуються на правильно встановлених обставинах справи.

Відповідно до абзацу 4 статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом встановлено, що між власником та колишнім членом сім'ї власника про безоплатне користування жилим приміщенням угоди не укладалось, тому цей житловий спір має вирішуватись відповідно до положень статті 162 ЖК України.

Отже, по суті оскаржуване рішення суду є правильним та справедливим.

Наведені у апеляційній скарзі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Доводів про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Посилання позивача на власність як безумовну підставу виселення колишнього члена сім'ї з житлового приміщення, не можна визнати обґрунтованим, оскільки вказане право не є абсолютним, а має узгоджуватись з іншими нормами матеріального права і зокрема конституційними нормами, які діють на захист колишнього члена сім'ї.

Щодо поведінки відповідача по відношенню до позивача, то як вбачається із змісту позовної заяви, позивач не ставив питання про виселення відповідача з підстав систематичного порушення правил співжиття (ст.116 ЖК), а тому вказані позивачем обставини щодо порушення співжиття відповідачем, не мають правового значення для вирішення цієї справи саме з цих правових підстав. Відповідно до положення статті 11 ЦК України, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.

Отже, оскаржуване рішення суду є правильним і справедливим та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ О.В. Ковальчук

/підпис/ І.В. Міхасішин

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук