Справа № 127/1128/16-ц Провадження № 22-ц/772/2270/2016Головуючий в суді першої інстанції Овсюк Є. М.
Категорія 21Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Марчук В.С., Жданкіна В.В., секретар - Агеєва Г.В., за участі: ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину дарування удаваним, застосування до нього правил договору купівлі-продажу та визнання права на ? частку спірної квартири, -

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся із вищевказаним позовом, в якому просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 21.07.2009 року удаваним та просив застосувати до нього правила договору купівлі-продажу; визнати за ним право на ? частку спірної квартири.

Позов мотивовано тим, що 01.08.1998 р. зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 Рішенням суду від 03.10.2014 року шлюб розірвано.

24.11.2015 року, отримавши копію позовної заяви про визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою, дізнався, що дана квартира перейшла у власність його колишній дружині за договором дарування, укладеним між ОСОБА_6 та нею.

Однак даний договір є удаваним, оскільки, 25.06.2009 року мав бути укладений договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а не договір дарування.

Підтвердженням цього є розписка, в якій вказується, що ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 10000$ в рахунок укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, і ОСОБА_6 зобов'язалась протягом одного місяця з дня отримання вказаних коштів оформити договір купівлі-продажу даної квартири.

Оскільки позивач вважає, що договір дарування укладено для приховання договору купівлі-продажу, то його слід визнати удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу.

Заявою від 19.04.2016 року позивач просить визнати поважними причини порушення строків позовної давності, мотивуючи її тим, що не знав про те, що дружина уклала не договір купівлі-продажу, а договір дарування, і, оскільки довіряв своїй дружині, не вбачав потреби для перевірки документів, а від так вважав, що придбана квартира є спільним майном подружжя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2016 року позов задоволено. Визнано поважними причини пропуску строків позовної давності; визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 21.07.2009 року удаваним та застосовано до нього правила договору купівлі-продажу; визнано за ним право на ? частку спірної квартири. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, судом неправомірно, в порушення норм ЦК України, визнано поважними причини пропуску позовної давності, базуючись на припущеннях позивача, проте останній не надав жодного доказу, який би підтверджував поважність порушення процесуального строку; не відповідають обставинам справи взяті до уваги судом пояснення ОСОБА_6 про необізнаність про факт укладення договору дарування, а не купівлі-продажу, оскільки воно базується на неприязних стосунках ОСОБА_6 до ОСОБА_5; судом неправомірно визнано за позивачем право власності на ? частку спірної квартири.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.08.1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Рішенням Вінницького міського суду від 03.10.2014 року шлюб між ними розірвано.

21 липня 2009 року був укладений договір дарування квартири, відповідно до п. 1-го якого, ОСОБА_6 (дарувальник) передала у власність безоплатно ОСОБА_5 (обдарованій) спірну квартиру - АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування укладено для приховання дійсно вчиненого договору купівлі-продажу.

При цьому суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 25.06.2009 року написала розписку, в якій остання стверджувала, що отримання від ОСОБА_2 в рахунок укладення договору купівлі-продажу спірної квартири гроші в сумі 10000 дол. США. Разом з цим зобов'язується укласти договір купівлі продажу квартири протягом місяця з дня отримання грошей.

Однак, 21.07.2009 року ОСОБА_6 укладає договір дарування, яким безоплатно передає спірну квартиру ОСОБА_5

Дійсність даної розписки відповідач - ОСОБА_5 не заперечувала, лише стверджувала, що обставини викладені в ній, зокрема про час отримання ОСОБА_6 коштів, не відповідають дійсності.

Ці твердження не заслуговують на увагу і апеляційним судом не беруться до уваги, оскільки дати отримання коштів зафіксовані у письмовому документі - розписці, і ОСОБА_6 не пам'ятає, які пояснення вона надавала в суді, оскільки перебувала під психологічним впливом як самого процесу розгляду цивільної справи, так і запитань адвоката ОСОБА_5 щодо даних обставин.

Заслуговує на увагу та обставина, про яку стверджує ОСОБА_6, що вона, не перебуваючи з ОСОБА_5 ані в родинних стосунках, ані в дружніх, не мала наміру просто так, безоплатно, подарувати спірну квартиру чужій людині.

Також колегія суддів бере до увагу, що ОСОБА_6 визнає факт отримання коштів за продаж в майбутньому квартири, що суперечить умовам договору дарування, в якому вказується про безоплатність передачі спірної квартири.

Твердження представника ОСОБА_5, про вороже ставлення ОСОБА_6 до ОСОБА_5 нічим не підтверджене, отже є надуманим.

Прослухавши технічний запис судових засідань, судом встановлено, що ще за два роки до укладання договору дарування - до 2009 року в спірній квартирі, яка являє собою кімнату в гуртожитку, посилилось подружжя ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_6 мала намір продати цю квартиру, а подружжя ОСОБА_5 мало намір придбати цю квартиру у свою власність. Дані обставини не заперечували сторони.

Жодна із сторін спору не заперечував про передачу ОСОБА_6 коштів в сумі 13 тис. дол. США, і при цьому, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_5, стверджували в суді першої інстанції, що кошти, які передавались ОСОБА_6 були їх спільними.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Встановленні факти, а саме, перебування подружжя тривалий час у шлюбі; бажання подружжя придбати житло для сім'ї; використання для придбання спірної квартири спільних коштів та передача цих коштів власникові квартири, свідчать про факт купівлі-продажу спірної квартири подружжям за спільні кошти, внаслідок чого ця квартира стала спільною сумісною власністю, і не свідчить про факт дарування цієї квартири - передача квартири в особисту приватну власність обдарованого - одного із подружжя.

Частиною 2 статті 235 ЦК України закріплено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, суд першої інстанції зробив правильні висновки про фактичне укладання договору купівлі-продажу спірної квартири.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, приймаючи при цьому до уваги наступні обставини.

Судом встановлено, що під час укладання договору дарування, яке відбувалось в конторі нотаріуса, відповідача не було.

Укладання договору дарування відбулось приблизно через місяць, після написання ОСОБА_6 розписки про отримання коштів за купівлю-продаж спірної квартири. Саме протягом одного місяця ОСОБА_6 зобов'язувалась її продати.

Після укладання договору, відповідно до п. 13 цього договору, один примірник був наданий саме «обдарованій». Доказів того, що один примірник був у володінні позивача відсутні.

Важливим є те, що подружжя ОСОБА_5 були у шлюбі з серпня 1998 року, а розлучились в жовтні 2014 року, тобто в шлюбі були 18 років.

Відповідно до статі 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Враховуючи вказану норму права, приймаючи до уваги строк, протягом якого подружжя перебувало в шлюбі, твердження ОСОБА_2 про те, що він довіряв своїй дружині, і не знав про укладання саме договору дарування спірної квартири, і був впевнений в її купівлі, є логічними і справедливими, а твердження представника ОСОБА_5 є надуманими, нічим не підтвердженні і такими, що суперечать принципам сімейного життя.

Крім цього, ОСОБА_5 не заперечувався факт звернення до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування спірною квартирою, а отже, правдивим є твердження, позивача, про те, що він дізнався, що спірна квартира «де-юре» була подарована, а не куплена, коли отримав копію позовної заяви, де серед додатків була копія договору дарування.

Мотивація апеляційної скарги, що суд першої інстанції не мав права ухвалювати рішення про визнання права власності на ? частки спірної квартири, так як позивач не ставив вимогу про поділ майна подружжя, є безпідставною. Дана вимога була в позовній заяві, і суд першої інстанції з'ясував підстави даної вимоги - спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а отже, позивач має право на 1/2 частки цієї квартири.

В свою чергу, як ОСОБА_8 так і її представник, стверджуючи про наявність іншого майна чи зобов'язань подружжя, не були позбавлені можливості, подати зустрічну позовну заяву або самостійний позов з вимогами, які б вирішували подальшу долю спільного їх майна.

Суд першої інстанції, вирішуючи дану вимогу, правильно застосував ст. 60 СК України, і як наслідок прийшов до правильного висновку, що, оскільки, квартира була придбана подружжям за спільні кошти та для сім'ї, вона є спільною сумісною власністю, а отже, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину квартири.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вимоги позову є обґрунтованими та законними, так як базуються на нормах права, а мотиви та доводи апеляційної скарги не спростовують вірні висновки суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді : /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: