У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 5 червня 2006 року по 7 листопада 2014 року вона працювала на посаді начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення у державному підприємстві «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі - ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації»). 7 листопада 2014 року наказом генерального директора ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» її звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважала зазначений вище наказ та її звільнення незаконними, оскільки систематичного невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правил внутрішнього трудового розпорядку, вона не допускала, та відповідачем не було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку відповідно до вимог ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні заходу стягнення.

Вказувала про те, що такими діями відповідача порушено її трудові права та їй завдано моральної шкоди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 7 листопада 2014 року, поновити її на посаді начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення у ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 66 376 грн 47 коп. та моральну шкоду у розмірі 25 768 грн 66 коп.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 7 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на роботі у ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на посаді начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення з 8 листопада 2014 року.

Стягнуто з ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 66 376 грн 47 коп. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 5 тис. грн моральної шкоди. У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2016 року рішення міськрайонного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення не було враховано ступінь тяжкості вчинених позивачкою проступків, у неї не було відібрано пояснення, обставин, за яких вчинені такі проступки, та те, що такі порушення не могли бути достатньою підставою для розірвання трудового договору.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що позивачкою було вчинено два проступки, не виконувалися без поважних причин обов'язки, покладені на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, а саме не виконувалися планові показники підприємства з березня по жовтень 2014 року.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що з 10 серпня 1987 року ОСОБА_3 працювала на посаді інженера у Тернопільському державному центрі стандартизації, метрології та сертифікації, який було перейменовано у ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», а з 5 червня 2006 року по 7 листопада 2014 року ОСОБА_3 працювала на посаді начальника сектору інформації, обліку та реєстрації нормативної документації, назву якої 3 січня 2012 року було змінено на начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення.

5 червня 2014 року наказом генерального директора ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» ОСОБА_3 за неналежне виконання обов'язків, передбачених п. 2.3. посадової інструкції начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення, а саме не забезпечено виконання плану відділу по наданню платних робіт (послуг), оголошена догана. Даний наказ ОСОБА_3 не оскаржено.

8 вересня 2014 року наказом генерального директора ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 150-к ОСОБА_3 за систематичне невиконання планових показників відділу, оголошена догана.

7 листопада 2014 року наказом генерального директора ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 129-к ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення стали наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4 та ОСОБА_3» № 58-к від 5 червня 2014 року, наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3» № 105-к від 8 вересня 2014 року, доповідні записки бухгалтерсько-економічного відділу за період з квітня по листопад 2014 року; згода професійної спілки на розірвання трудового договору від 6 листопада 2014 року.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладенийна невизначенийстрок, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженимним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що при звільненні працівника за систематичне порушення трудової дисципліни, яке є заходом стягнення, необхідною умовою такого звільнення є вчинення ним конкретного дисциплінарного проступку, тобто він допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, що носило систематичний характер, а за попереднє порушення трудової дисципліни до такої особи застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, які не втратили юридичної сили за давністю й не зняті.

Отже, до юридичних фактів, які підлягають встановленню при вирішенні спору про законність звільнення з вищевказаних підстав, відноситься обставина про те, чи мав місце дисциплінарний проступок під час раніше застосованих заходів дисциплінарного чи громадського стягнення.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставамипрацівник може бути звільненийлише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішньоготрудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення абостатуту, що визначає діяльність громадської організації, і з днянакладення яких довидання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Судом установлено, що відповідно до наказу від 7 листопада 2014 року позивачку звільнено за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків, проте не зазначено, яке саме та коли відбулось таке порушення трудової дисципліни, після винесення наказів від 5 червня 2014 року, від 8 вересня 2014 року. У наказі про звільнення позивача про це не зазначено.

При звільненні працівника відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підприємство повинно навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону, вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не дослідив, чи було допущено позивачкою порушення трудової дисципліни у вересні та жовтні 2014 року, чи проведене вищевказане звільнення на підставі її винних дій та чи є це порушення конкретне, таке, що випливає з її трудових обов'язків.

Судом також установлено, що 15 жовтня 2014 року позивачка зверталась до відповідача з доповідною запискою про корегування розміру планових завдань на жовтень 2014 року у зв'язку з відпусткою, тимчасовою непрацездатністю працівників її відділу, унаслідок чого розмір планових завдань по наданню платних послуг був завищеним.

У ч. 2 ст. 75 ГК України передбачено, що основним плановим документом державного комерційного підприємства є фінансовий план, відповідно до якого підприємство отримує доходи і здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій протягом року відповідно до установчих документів.

Фінансовий план підлягає затвердженню до 1 вересня року, що передує плановому.

Отже, основним плановим документом відповідача є фінансовий план, на виконання якого та п. п. 2.2., 2.3. посадової інструкції начальника відділу стандартизації та інформаційного забезпечення позивачкою працівників підлеглого структурного підрозділу ознайомлено під розпис з доведеними плановими показниками по наданню платних послуг по госпрозрахунковій діяльності, розіслано 354 інформаційні листи з розрахунком на майбутню співпрацю. Проте, вину за невиконання вказаного фінансового плану відділом стандартизації та інформаційного забезпечення покладено саме на позивачку.

Таким чином, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив, чи залежить саме від винних дій ОСОБА_3 виконання/невиконання вказаного фінансового плану. Крім того, апеляційний суд взяв до уваги наданий відповідачем розрахунок суми виробничого плану для відділу стандартизації та інформаційного забезпечення, який не є фінансовим документом державного підприємства і не дослідили належним чином фінансовий план ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та вищевказану доповідну записку ОСОБА_3 від 15 жовтня 2014 року.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик