Справа № 713/1918/15-ц
Провадження №2/713/167/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2016 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Перепелиця Т.І., сторін та їх представників розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вижницький РС УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Вижницький РС УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

В позові вказує, що на підставі договору дарування від 15 липня 2015 р., укладеною між ОСОБА_5 та нею, стала власницею житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області по вул. Миколайчука за №24 .

Вище зазначені об'єкти нерухомості розташовані на земельній ділянці за тією ж адресою під кадастровим номером № :03:002:0315, прощею 0.10 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вона також є її власністю на підставі договору дарування земельної ділянки від 15 липня 2015 р.

В даному будинку зареєстрований і проживає відповідач.

З метою користування будинком із реалізацією всіх прав власника звернулась до нього письмово із вимогою позбавити перешкод з його боку у користуванні будинком та звільнити його і господарські будівлі й споруди до наданого строку. Адже вона не в змозі зайти до будинку, зробити у ньому ремонт, ані проживати у ньому, ані здавати його в оренду через зайнятість його позивачем з усіма супутніми обставинами, що ними є й неможливість використання нею у повному обсязі господарських будівель і споруд та самої ділянки, на якій вони розміщені.

На його письмові та усні звернення відповідач не реагує .

Просить усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області по вул. Миколайчука за №24, із забороною йому користування земельною ділянкою за тією ж адресою, площею 0,10 га., кадастровий № :03:002:0315 і наявними на ній належними до будинку господарськими будівлями та спорудами. Зобовязати Вижницький РС УДМС України в Чернівецькій області зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою.

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

В позові вказує, що ОСОБА_1 в своїй позовній заяві вказує на те, що вона є власницею житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою м.Вашківці, вул. Миколайчука, 24 Вижницького району.

Вказаний житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами був подарований позивачу її мамою ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 15 липня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу ОСОБА_6, реєстр № 886.

Вважає, даний договір дарування фіктивним правочином, який вчинено без наміру створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином. ОСОБА_3 JI.M. та її дочка ОСОБА_1 домовились укласти цей фіктивний договір з однією метою, щоб уникнути обов'язку сплатити йому кошти, затрачені на ремонт житлового будинку і будівництва господарських споруд і будівель. Вони усвідомлювали, що ОСОБА_3 повинна буде заплатити половину витрачених коштів. А так як вона ніде не працює і не буде власником будинку, то рішення суду про стягнення грошей на її користь неможливо буде виконати.

В підтвердження фіктивності цього договору дарування є той факт, що ОСОБА_1 в місті Вашківці, по вулиці О.Кобилянської в будинку номер 9 має у власності квартиру за номером 4, яку аналогічним обманним шляхом ОСОБА_3, викинувши свого першого чоловіка ОСОБА_7 на вулицю, присвоїла а потім подарувала своїй дочці.

Крім того ОСОБА_1 проживає далеко за межами Чернівецької області в місті Боярка Київської області і не має наміру проживати в м.Вашківці.

В пункті 5 даного договору дарування вказано, що дарувальник ОСОБА_3 свідчить по те, що судового спору щодо житлового будинку та претензій третіх осіб щодо будинку немає.

Слід відзначити, що при оформленні цього договору дарування ОСОБА_3 навмисно ввела в оману нотаріуса, не повідомивши нотаріуса і не вказавши, що по житловому будинку є судовий спір і є претензії третіх осіб. Про наявність спору по будинку і його претензії матеріального характеру в судовому засіданні підтвердила ОСОБА_3, визнавши його позов про стягнення матеріальних витрат на ремонт житлового будинку та будівництво господарських будівель і споруд.

Вижницьким районним судом розглядалась цивільна справа за його позовом до ОСОБА_3 JI.M. про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 JI.M. однією сім»єю без реєстрації шлюбу та щодо права власності на частину житлового будинку.

Рішенням Вижницького районного суду від 05 березня 2015 року його позов був задоволений частково і визнано факт спільного проживання з ОСОБА_3 JI.M. однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 21.09.2004 року по грудень 2004 року, тобто суд визнав, що в цей період вони були подружжям.

Цим же судовим рішенням було встановлено факти проведення будівництва господарських споруд і будівель і проведення ремонту житлового будинку за спільні кошти, в тому числі і за його власні кошти. Загалом ними спільно було витрачено на проведення ремонтних робіт в житловому будинку 124 640 грн. 16 коп., а на проведення будівельних робіт витрачено 124 826 грн. 66 коп., а всього ними спільно з ОСОБА_3 JI.M. витрачено 249 466 грн. 82 коп., що підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи №857.

Вказував, що постійно пропонував ОСОБА_3 JI.M. віддати йому половину затраченої на ремонт і будівництво суми грошей, вона просила трохи почекати поки збере гроші.

07 серпня 2015 року, ще не знаючи, що ОСОБА_3 JI.M. його обманула і оформила договір дарування, звернувся до Вижницького районного суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 J1.M. витрат на ремонт житлового приміщення та витрат на будівництво господарських будівель та споруд. В судовому засіданні ОСОБА_8 визнала його позов.

Внаслідок суперечок, які виникли між ними навесні 2014 року гр. ОСОБА_8 вимагала звільнити житлове приміщення.

Знаючи намір позиватися до суду з метою відшкодування матеріальних витрат, які він поніс під час ремонту будинку та господарських споруд гр. ОСОБА_8 JI.M. з метою уникнення матеріальної компенсації на його користь, таємно, без його відома уклала договір дарування зі своєю дочкою ОСОБА_1.

Також зазначає, що згідно чинного законодавства встановлено, що для відчуження

частки у спільному майні, договір дарування нерухомого майна, що потребує

обов'язкового нотаріального посвідчення, не може бути укладений без згоди особи, яка зареєстрована та проживає за місцем знаходження цього нерухомого майна.

Просить визнати договір дарування укладений між гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 та посвідчений 15 липня 2015 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу ОСОБА_6, реєстр 886, недійсним.

В судовому засіданні представник позивача (та відповідачів за зустічним позовом) підтримали позовні вимоги первісного позову в повному обємі, посилався на обставини викладені в позові, просив їх задовольнити. В зустрічному позові ОСОБА_2 просив відмовити за безпідставністю.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали просили в його задоволенні відмовити. Зустічний позов підтримали в повному обсязі.

Представник третьої особи Вижницького РС УДМС України в Чернівецькій області в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначала, що подарувала позивачу житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області по вул. Миколайчука за №24, відповідач поміняв в будинку замки та не допускає дочку,як власницю до житлового будинку.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 15.07.2015 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, остання є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у м. Вашківці Вижницького району Чернівецької області по вул. Миколайчука за №24 . Даний договір не змінювався та не скасовувався.

Вищезазначені об'єкти нерухомості розташовані на земельній ділянці за тією ж адресою під кадастровим номером № :03:002:0315, прощею 0.10 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач також власником на підставі договору дарування земельної ділянки від 15 липня 2015 р.

В домовій книжці зазначено , що в житловому будинку по вул. Миколайчука за №24 м. Вашківці Вижницького району зареєстрований відповідач, ОСОБА_2.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

На підставі ч.1 ст.156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Рішенням Вижницького районного суду від 05 березня 2015 року позов ОСОБА_2 був задоволений частково і визнано факт спільного проживання з ОСОБА_3 JI.M. однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 21.09.2004 року по грудень 2004 року.

На підставі ст.157 ЖК України членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив у Постанові №2 від 12.04.1985 року (із наступними доповненнями та змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Пленум Верховного Суду України, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, слід виходити з того, що при тривалій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до ч.3 ст. 214 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що доказів, які б свідчили про попередження вказаними органам щодо його виселення зі спірного будинку, позивач та її представник суду не надали в порушення вимог ст. 60 ЦПК України.

Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову , оскільки позивачем та його представником не надано належних та допустим доказів .передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, а ухвалення рішення не може ґрунтуватися тільки на одних показах свідка ОСОБА_3, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині виселення відповідача зі спірного будинку. Крім того, суд також не знаходить підстав для задоволення позову в частині заборони користування земельною ділянкою та зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від основних позовних вимог, в задоволення яких суд відмовив позивачу.

Що стосується,вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з обґрунтування позовної заяви від 19 лютого 2016 року, підставами для визнання договору дарування від 15 липня 2015 року , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, недійсним, є його фіктивність , оскільки останніми було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином ст. 234 ЦК України.

Як зазначає позивач дії відповідачів грубо порушили його права як позивача, оскільки що ОСОБА_1 в місті Вашківці, по вулиці О.Кобилянської в будинку номер 9 має у власності квартиру за номером 4, яку аналогічним обманним шляхом ОСОБА_3, викинувши свого першого чоловіка ОСОБА_7 на вулицю, присвоїла а потім подарувала своїй дочці.

Крім того ОСОБА_1 проживає далеко за межами Чернівецької області в місті Боярка Київської області і не має наміру проживати в м.Вашківці.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Таким чином, посилання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представника , що відповідачі домовились укласти договір з однією метою, щоб уникнути обов'язку сплатити йому кошти, затрачені на ремонт житлового будинку і будівництва господарських споруд і будівель і те що ОСОБА_3 повинна буде заплатити половину витрачених коштів. А так як вона ніде не працює і не буде власником будинку та рішення суду про стягнення грошей на її користь неможливо буде виконати є їх припущенням.

Судом враховується також те, що згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України , доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).

Таким чином, на підставі зібраних доказів, яким судом надана оцінка у їх сукупності,судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є матір»ю ОСОБА_1, яка у відповідності до ст. 319 ЦК України розпорядилися своїм майном на власний розсуд, шляхом укладання договору дарування.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Судом також достовірно встановлено, що під час укладання оспорюваного договору. Будь яких даних про заставу, іпотеку або інші види забезпечення виконання зобов'язання, пов'язані із забороною відповідачу ОСОБА_3 розпорядитись належною їй власністю були відсутні і позивач не посилається на них.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано доказів щодо відсутності у відповідачів наміру створити юридичні наслідки в зв'язку з укладанням оспорюваних договорів дарування. Таким чином, доводи позивача, що оспорюванній правочин є фіктивним, тобто укладений без наміру створення правових наслідків, є необґрунтованими та недоведеними.

З огляду на встановлені обставини, що зазначені вище , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним за недоведеністю з підстав, на які посилався позивач , на підтвердження позовних вимог стосовно укладення оспорюваного договору, без наміру створити юридичні наслідки.

Судові витрати віднести за рахунок сторін, оскільки в задоволенні , як первісного так і зустрічного позовів відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 215,234, 316,317,319,321,386,391,717 ЦК України , ст. 391 ЦК України, ст.ст.7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст. 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 57- 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Вижницький РС УДМС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. Ю. Кириляк