Справа № 464/1906/16 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/4457/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3;

Мостового А.С. - представника ТзОВ «ЦВГ Україна»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «ЦВГ Україна» про визнання відмови в прийнятті на роботу неправомірною, відшкодування моральної та матеріальної шкоди (упущеної вимоги), в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд: 1) визнати відмову відповідача у прийнятті її на роботу незаконною та зобов'язати відповідача прийняти її на роботу на посаду монтера з кабельного виробництва і укласти із нею трудовий договір; 2) визнати неправомірними дії відповідача щодо безпідставної відмови у її працевлаштуванні; 3) стягнути з відповідача матеріальну шкоду за період з 01.02.2016 року по 25.03.2016 року у розмірі 9 000 грн.; 4) стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачка працювала у відповідача на посаді монтера з кабельного виробництва, однак двічі звільнялась за власним бажанням. Звернувшись 25.01.2016 року із заявою до відповідача про працевлаштування вона отримала відмову по причині звільнення раніше двічі за власним бажання. 29.01.2016 року позивачка звернулася до Львівського міського центру зайнятості, де отримала направлення на працевлаштування до відповідача, однак їй було відмовлено у прийнятті на роботу з тих же причин. Вважає, що має наявний фах та досвід роботи по вакантній посаді (монтер кабельного виробництва). Таке порушення трудових прав викликало у позивачки розчарування у можливості відновлення цих прав, призвело до сварок із чоловіком, що завдало їй моральних страждань. Також просила стягнути з відповідача доходи (упущену вигоду) у розмірі 9 000 грн., які б вона отримала за звичайних обставин, якби її право на працю не було порушено (а.с. 1-3, 21, 42).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 59-62).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом не було враховано положення частини 1 ст. 22 КЗпП України, якою встановлено що необгрунтована відмова у прийнятті на роботу забороняється, а також порушено п.6 ст. 232 КЗпП України, яким встановлено, що безпосередньо в судах розглядаються спори про відмову у прийнятті на роботу осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов'язаний укласти трудовий договір.

Вважає, що суд не дав належної оцінки показам свідків та наведених нею фактів у її відповіді на заперечення відповідача на позовну заяву (а.с. 63-65).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що позивачка не належить до осіб, з якими у відповідності до ст.232 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний укласти трудовий договір, а відтак нею не доведено незаконність дій відповідача у відмові в прийнятті її на роботу.

Однак, вище наведені висновки є взаємосуперечливими з іншими висновками, які також наведені судом в оскаржуваному рішенні, та такі не грунтуються на нормах матеріального права, виходячи з наступного.

Як вірно зазначено судом в оскаржуваному рішенні, „відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою.

Відповідно до ст. 22 цього Кодексу забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Виходячи з вищенаведених норм необґрунтованою вважається відмова у разі наявності вакантної посади, відповідності працівника всім встановленим вимогам та неможливості роботодавця пояснити підставу відмов від укладення трудового договору".

За змістом ст. 22 КЗпП України, згадана норма матеріального права передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: 1) необгрунтована відмова у прийнятті на роботу і 2) відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч.2 ст. 22 КЗпП, так і в інших нормах трудового права.

Обов'язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони. Таким чином, заборона необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов'язком роботодавця укласти такий договір, який (обов'язок) у першу чергу залежить від наявності необхідної кваліфікації та вільних робочих місць.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 16.10.2012 року по 10.12.2012 року та з 01.02.2013 року по 30.09.2015 року, обіймаючи посаду монтера кабельного виробництва, однак двічі звільнялась із займаної посади по ст.38 КЗпП - за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 4).

25.01.2016 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про працевлаштування, однак отримала відмову. Дана обставина відповідачем не оспорювалась, а відтак вважається такою, що не підлягає доказування.

Як стверджується матеріалами справи та визнається сторонами спору, 27.01.2016 року відповідачем подано звітність - Інформацію про попит на робочу силу (вакансії) на посаду монтер кабельного виробництва у кількості 50 вакантних місць із наступними вказаними умовами праці та вимогами до кандидата, без вимог до досвіду робота та спеціальності.

З урахуванням вище наведеного, 01.02.2016 року Львівський міський центр зайнятості дав позивачці направлення на працевлаштування на вакантну посаду - монтер кабельного виробництва, однак позивачка отримала відмову від ТОВ «ЦВГ-Україна» у прийнятті на роботу, у якій причиною такої відмови зазначено: «ОСОБА_3 двічі працювала у компанії, двічі звільнялась. Не підходить для прийняття втретє. 01.02.2016 інспектор з кадрів Гулій Г.В.» (а.с. 5).

Чинне трудове законодавство не пов'язує будь-яке обмеження прав особи при укладенні трудового договору в залежність від того, чи вже працювала ця особа на даному підприємстві, а також з її попередніми звільненнями з цього підприємства, зокрема - з підстав, що передбачені ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не заперечується факт наявності у позивачки необхідної кваліфікації та факт вільних робочих місць на підприємстві, підставу для відмови у працевлаштуванні позивачки, яка наведена відповідачем у корінці направлення на працевлаштування («...двічі працювала у компанії, двічі звільнялась. Не підходить для прийняття втретє), не можна визнати обгрунтованою, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання незаконною відмови відповідача у прийнятті її на роботу монтером кабельного виробництва та його зобов'язання укласти з нею трудовий договір підлягають до задоволення.

В суді апеляційної інстанції апелянт визнала, що після відмови відповідача у прийнятті її на роботу вона з 18 лютого 2016 року працевлаштувалася на інше підприємство, де і працює по даний час, однак (посилаючись на важкі умови роботи на цьому підприємстві) наполягає на задоволенні її позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти з нею трудовий договір, пояснивши при цьому, що може приступити до роботи у відповідача на наступний день після ухвалення про це судом рішення.

З урахуванням вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про зобов'язання відповідача укласти трудовий договір з позивачкою саме з наступного дня після набрання цим рішенням суду законної сили.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В той же час, ні позовна заява, ні доводи апеляційної скарги не містять належного обгрунтування та розрахунку позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 9 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 15 000 грн.

В суді апеляційної інстанції позивачка відмовилась від пропозиції суду про оголошення в судовому засіданні перерви - для подачі нею додатково розрахунку вище зазначених сум позовних вимог, пояснивши при цьому, що основною вимогою до відповідача у неї була та залишається вимога про її працевлаштування та фактично відмовилась від вище згаданих позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди слід відмовити за їх недоведеністю позивачкою.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1, 3 і 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати незаконною відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦВГ Україна» у прийнятті ОСОБА_3 на роботу монтером кабельного виробництва та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦВГ Україна» прийняти ОСОБА_3 на роботу на посаду монтера з кабельного виробництва і укласти з нею трудовий договір - з наступного дня після набрання цим рішенням суду законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: