Справа № 539/265/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Даценка В. М.

при секретарі Ануфрієвій Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубнах справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду, відповідно до уточнених вимог якого просив стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 25 000 дол. США, що становить 655 455 грн. 00 коп.

Позов мотивований тим, що 08.07.2013 року за договором позики позивач передав відповідачу 25 000 дол. США зі строком повернення 08.07.2014 року. Сторони цієї угоди погодили сплату відсотків за користування позикою - 23 % на рік. Факт укладання договору позики підтверджується розпискою. В строк, встановлений договором, позивач борг не повернув. Договір позики укладений під час шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Позивач зазначає, що в силу ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя. Відтак вважає, що відповідальність за договором позики, укладеної в інтересах сімї, подружжя несе солідарно.

Сума заборгованості відповідача складає 25 000 дол. США., за курсом НБУ 655 455 грн.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав.

Відповідач, ОСОБА_2, в судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що кошти за договором позики вона та її чоловік не отримували, оскільки фактично кошти було позичено в інтересах третьої особи, яка ними і розпоряджалася.

Відповідач, ОСОБА_4, в судове засідання повторно не зявився. Так, 20.04.2016 року в призначений судом час, 13 год. 15 хв., ОСОБА_4 до зали судового засідання не зявився. В звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників судового провадження розгляд справи був відкладений. Листом від 20.04.2016 року № 539/265/16-ц відповідач, а також інші учасники судового розгляду, були попереджені про наслідки повторної неявки в судове засідання, зокрема, для відповідача розгляд справи за його відсутності за наявними у справі доказами. 10.05.2016 року через канцелярію суду відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи в звязку з хворобою (діагноз лів. гідроденіт). Відповідно до ст.169 ЦПК України повторна неявка в судове засідання відповідача незалежно від причини такої неявки не є підставою для відкладення розгляду справи. При цьому суд враховує те, що для захисту інтересів ОСОБА_4 в судовому засіданні було залучено адвоката ОСОБА_5, який в судове засідання також не зявився. Відтак, суд вважає можливим здійснити розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 08.07.2013 року позивач та ОСОБА_4 уклали договір позики, що підтверджується складеною і підписаною відповідачем розпискою (а.с. 7).

За умовами цього договору позивач передав ОСОБА_4 25 000 дол. США, під 23 % річних, зі строком повернення 08.07.2014 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правового висновку, сформованого ВС України в постанові від 18.09.2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Враховуючи висновки ВС України, суд приходить до висновку, що надана розписка підтверджує як факт укладання договору позики між сторонами, так і отримання боржником від кредитора визначеної грошової суми.

Як вказує позивач та не заперечують відповідачі, в строк, встановлений договором, грошові кошти позивачу не повернуто.

Таким чином, станом на час розгляду справи ОСОБА_4 має заборгованість перед позивачем в сумі 25 000 дол. США, за курсом НБУ 629 903 грн 42 коп.

Крім того, судом встановлено, що 15.08.1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали шлюб, в якому перебувають по сьогоднішній день.

Таким чином, договір позики укладено під час шлюбу відповідачів.

Згідно з ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до правової позиції ВС України, висловленої в постанові від 08.04.2015 року у справі № 6-7цс15, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

В постанові від 27.01.2016 року у справі №6-1912цс15 ВС України зазначив, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на норму ЦПК України та викладену позицію ВС України обовязок доказування факту укладання угоди не в інтересах сімї покладено на відповідачів.

Однак, в судовому засіданні відповідачами не надані жодні докази на підтвердження таких обставин.

Крім того, в судовому засіданні відповідач, ОСОБА_2, повідомила, що знала про укладання угоди, однак вважає, що фактично кошти було позичено в інтересах третьої особи, яка ними і розпоряджалася. На думку суду, використання позичених коштів шляхом передачі їх третій особі не свідчить про використання коштів не в інтересах сімї. Цілі такої передачі можуть бути різними: перепозичити кошти під вищі відсотки, отримати частини доходів від використання коштів третьої особи, тощо.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо солідарного обовязку відповідачів за вказаним зобовязанням.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.5-12, 57, 60, 61, 88, 212-215, 218 суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 629 903 грн 42 коп. заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 3415 грн 07 коп. судового збору за подачу позову та за подачу заяви про забезпечення позову з кожного.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_7 В. М.