ухвала

іменем україни

11 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області, Бориславська державна нотаріальна контора, садівницьке товариство «Хімік», про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2007 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що уклала шлюб з ОСОБА_8, який зареєстрований відділом ЗАГС у Бориславського міськвиконкому Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження: серія НОМЕР_1, виданого 29 серпня 1992 року відділом ЗАГС Бориславського міськвиконкому Львівської області.

У тому ж році позивач переїхала на постійне місце проживання з чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 та звільнилася з посади відповідального секретаря Львівської обласної журналістської організації.

За зазначеною адресою подружжя проживали разом з синами чоловіка від попереднього шлюбу: ОСОБА_6 та ОСОБА_5. На момент укладення шлюбу чоловік позивача ОСОБА_8 був власником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до поверхового плану та експлікації, складених Дрогобицьким комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки станом на 1989 року загальна площа даного будинковолодіння складала 54,5 кв. м.

Водночас подружжя проводили реконструкцію будинку по АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 16 лютого 1995 року № 87 реконструйований будинок по АДРЕСА_1, був прийнятий в експлуатацію.

14 липня 1995 року чоловік позивача ОСОБА_8 оформив на своє ім'я державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, яким було посвідчено набуття права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для обслуговування будинку.

Позивач зазначає, що у 1996 році вона з чоловіком почали будівництво торгового комплексу на суміжній земельній ділянці, яка на той час перебувала у них в оренді. Вони побудували фундамент з підвальними приміщеннями. На цьому будівництво призупинилось і приблизно в 1999 році відновилось.

Позивач вказує, що допомагала чоловіку у веденні будівництва: наглядала за веденням робіт за відсутності чоловіка, приймала будівельні матеріали, готувала їсти бригадам робітників. Крім цього, позивач продала свою частку в квартирі АДРЕСА_2, а виручені кошти в сумі 5 000 доларів США вклала у будівництво майбутнього комплексу.

З грудня 2000 року разом з подружжям в м. Бориславі почала проживати онука позивача ОСОБА_7, в зв'язку з тим, що її мати виїхала на заробітки в Італію. Онука проживала в м. Бориславі до серпня 2006 року та навчалася у Бориславській ЗОШ № 3. У той же час донька позивача передавала з Італії щомісяця 300-400 євро на харчування та утримання онуки ОСОБА_7. Частину грошей, які залишалися ОСОБА_4 також витрачала на будівництво.

18 жовтня 2000 року ОСОБА_8 оформив на своє ім'я державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, яким було посвідчено набуття права власності на земельну ділянку площею 0,05 га по АДРЕСА_3 у садівничому товаристві «Хімік» для ведення садівництва та городництва.

У 2000 році чоловік позивача, з метою узаконення самовільного будівництва торгового центру написав заяву для отримання дозволу на будівництво продуктового магазину на власній присадибній земельній ділянці над існуючим погребом (яким чоловік назвав фундамент і підвальні приміщення майбутнього торгового комплексу).

Рішенням Бориславської міської ради Львівської області від 16 березня 2000 року дозволено ОСОБА_8 побудувати продуктовий магазин розміром 5х9 м на власній земельній присадибній ділянці.

Магазин і бар почали працювати приблизно в 2002 році.

Розпорядженням міського голови Бориславської міської ради Львівської області від 12 серпня 2002 року № 126-р було призначено державну технічну комісію для прийняття в експлуатацію приміщення магазину-бару по АДРЕСА_4.

16 квітня 2003 року ОСОБА_8 отримав відповідь за підписом голови виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області з питання прийняття в експлуатацію магазину-бару по АДРЕСА_1, в якій повідомлено, що при будівництві магазину-бару було допущено порушення, а тому акт про прийняття в експлуатацію магазину буде затверджений після усунення вказаних порушень.

Позивачу у 2006-2007 році стало відомо, що 08 грудня 1995 року вищевказаний житловий будинок її чоловік подарував своєму сину, ОСОБА_5. Договір дарування від 08 грудня 1995 року вона вважає недійсним, оскільки будинок був набутий нею з чоловіком за час перебування у шлюбі, своєї згоди на його відчуження вона не надавала.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 16 серпня 2001 року № 429 за заявою ОСОБА_5 особі, якій надавався дозвіл для будівництва змінено з ОСОБА_8 на ОСОБА_5

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить поновити строк звернення до суду з поважних причин та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Бориславської міської ради, Бориславської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Бориславської державної нотаріальної контори, садівниче товариство «Хімік» про визнання недійсним договору дарування від 08 грудня 1995 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/5 ідеальної частки будинковолодіння за адресою : АДРЕСА_1, як майно, спільно набуте в шлюбі та в порядку спадкування; визнання за ОСОБА_4 право власності на спільно набуте в шлюбі та в порядку спадкування майно: 4/6 ідеальної частки вартості будівельних матеріалів незавершеного будівництва всього торгового центру за адресою: АДРЕСА_4; визнання за ОСОБА_4 права власності на майно, спільно набуте в шлюбі та в порядку спадкування за законом: 1/3 ідеальної частки всієї земельної ділянки на АДРЕСА_3 у садівничому товаристві «Хімік» площею 0,05 га, 1/3 ідеальної частки земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,1 га, 4/6 земельної ділянки площею 0,0911 по АДРЕСА_4 (в тому числі її складову розміром 0,0195 га для обслуговування торгової точки); скасування рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області № 429 від 16 серпня 2001 року «Про внесення змін в п.2 рішення виконкому №134 від 16 березня 2000 року», викладене в редакції: «Дозволити гр. ОСОБА_5, що проживає АДРЕСА_4 побудувати продуктовий магазин та бар, допоміжні приміщення загальним розміром 6,1х16,5 м на власній присадибній ділянці; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 площею 0,0911 га по АДРЕСА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 29 серпня 1992 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради народних депутатів № 109 від 20 квітня 1984 року дозволено здійснити обмін житлового приміщення між громадянами, на підставі якого ОСОБА_8 вселився в квартиру АДРЕСА_5.

Після вселення в зазначене житлове приміщення, в період 1985-1987 роки ОСОБА_8 на підставі відповідних рішень органів місцевої влади здійснив будівництво господарських будівель по АДРЕСА_1 гаража, літньої кухні, баню, приміщення для зберігання інвентарю.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 березня 1991 року ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_5, що становить 59/100 ідеальних частин житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 08 червня 1995 року № 270 ОСОБА_8 виділено в окреме будинковолодіння частину житлового будинку з добудованою частиною, житловою площею 106,7 кв. м, корисною площею 178,9 кв. м та присвоєно цій частині номер АДРЕСА_1 і передано у приватну власність ОСОБА_8 з наступною видачею державного акта на право приватної власності земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку площею 1 000 кв. м, а 16 серпня 1995 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на спірний будинок.

Згідно з договором дарування від 08 грудня 1995 року, посвідченим державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори і зареєстрованим в реєстрі за № 5035, ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_5 прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

Встановивши факт створення (побудови) спірного майна ОСОБА_8 за власні кошти і до одруження з позивачем, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок з господарськими спорудами був особистою власністю ОСОБА_8.

Крім того, судами попередніх інстанцій було вірно зазначено, що сам по собі факт оформлення права власності на нерухоме майно під час шлюбу не є підставою виникнення права власності на таке майно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 08 грудня 1995 року і визнання за нею права власності на частину спірного будинковолодіння як майна, набутого в шлюбі та в порядку спадкування, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності підстав для визнання недійсним договору дарування та того, що спірне будинковолодіння не належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності за вищевказаними вимогми.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що вона не була стороною укладеного правочину, а тому не могла знати про його укладання у 1995 році, а крім цього вона не надавала згоди на укладення та реєстрацію договору дарування, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, судом першої інстанції встановлено, що під час укладання оспорюваного договору ОСОБА_4 була присутня в нотаріальній конторі, що підтверджується показами свідка ОСОБА_9, яка була на той час державним нотаріусом, яка посвідчила договір дарування.

Крім того, позивач зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку 16 серпня 2001 року за згодою ОСОБА_5, який на той час вже був власником будинку.

Встановивши, що будівництво торгового центру здійснювалось ОСОБА_5, а позивачем не доведено факту здійснення будівництва нею та її чоловіком, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на 4/6 частин будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва торгового центру на АДРЕСА_4.

Доводи касаційної скарги про те, що будівництво торгового центру здійснювалось за спільні кошти подружжя є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Судами попередніх інстанцій на підставі належних доказів встановлено, що будівництво торгового центру здійснювалось ОСОБА_5 за особисті кошти і не входило до спадкового майна.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 1/3 частини земельної ділянки в садівничому товаристві «Хімік» та 1/3 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, оскільки спірні земельні ділянки набуті ОСОБА_8 в порядку приватизації, а тому не є спільною власністю подружжя.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що вона зверталась до Бориславської державної нотаріальної контори і їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на дане спадкове майно.

Крім того, судами попередніх інстанцій обґрунтовано відмовлено в визнанні права власності на 4/6 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,0911 га, оскільки вказана земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії 2-ЛВ від 29 січня 2002 року НОМЕР_4, а від так дана земельна ділянка не була спільним майном подружжя і не входить до складу спадщини після ОСОБА_8.

Щодо позовних вимог про скасування рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від 16 серпня 2001 року № 429 про внесення зміни в п. 2 рішення від 16 березня 2000 року № 125 і державного акта на право власності на земельні ділянку від 29 січня 2002 року серії НОМЕР_4, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що звернувшись до суду в лютому 2014 році з заявою про збільшення позовних вимог, позивач пропустила строк звернення до суду.

При цьому, суди попередніх інстанцій правильно взяли до уваги ту обставину, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2013 року у справі № 9104/147841/12 за позовом ОСОБА_4 до Бориславської міської ради, виконкому Бориславської міської ради, Дрогобицького ДКМБТІ та ЕО, Бориславського міського управління ресурсів, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним і скасування рішення, якою позов ОСОБА_4 залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня О.М. Ситнік