АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2532/16 Головуючий 1 інст. - Калмикова Л.К.
Справа № 2-642/08 Доповідач - Пономаренко Ю.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Івах А.П.,

Бездітка В.М.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2008 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок дійсними, визнання права власності на земельні ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

У січня 2008 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок дійсними, визнання права власності на земельні ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що на підставі розпорядження Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 07.05.2004 року за № 152 передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 7,0479 га, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 8,3889 га, ОСОБА_6 земельну ділянку площею 6,9434 га, що розташовані на території Козачолопанської селищної Ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та видано державні акти ОСОБА_4 30.11.2004 серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 13.102004р. серія НОМЕР_2, ОСОБА_6 12.11.2004р. НОМЕР_3

07.01.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу належних їм земельних ділянок, проте дані договори нотаріально посвідчені не були. На підтвердження даного договору ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 власноруч написали розписку, в якій зокрема зазначався факт одержання ними грошей від ОСОБА_5

Посилаючись на ст. 209 ЦК України, оскільки позивач позбавлений можливості оформити на себе право власності на вказані земельні ділянки, тому просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2008 року визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки № 64 площею 7,0479 га, що розташована на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 30.11.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дійсним. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки № 168 площею 8,3889 га, що розташована на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений 13.10.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 дійсним. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки № 295 площею 6,9434 га, що розташована на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дійсним. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку № 64 площею 7,0479 га, що розташована на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстровану на підставі Державного акту на право власності на землю від 30.11.2004 року серія НОМЕР_1 за № 227. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку № 168 площею 8,3889 га, що розташована на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстровану на підставі Державного акту на право власності на землю від 13.10.2004 року серія НОМЕР_2 за № 295. Визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку № 295 площею 6,9434 га, що розташована на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстровану на підставі Державного акту на право власності на землю від 12.11.2004 року серія НОМЕР_3 за № 156.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_7 звернулись з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просили скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги посилались на те, що оскільки станом на 2007 рік існував мораторій згідно Земельного кодексу України, продаж земельних ділянок була неможлива, ніяких договорів купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 не укладалось, грошей за продаж земельних ділянок ними не отримувалось, розписок про отримання коштів не писали. Також зазначали, що про слухання справи їм відомо не було, ніяких заяв до суду ними не подавалось, а про існування рішення дізнались тільки 23 лютого 2016 року.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню,з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За правилом ст..213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, таким, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Згідно до ст..214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про наявність обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами 7.01.2007 року у простій письмовій формі були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок, за умовами яких ОСОБА_5 набув право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8, оскільки позивачем були виконані повністю всі умови договору, відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договорів, договори купівлі-продажу земельних ділянок підписані відповідачами власноруч, то є підстави для визнання за позивачем права власності на дані земельні ділянки.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Судовим розглядом встановлено , за нормою ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що на підставі розпоряджень Дергачівської районної державної адміністрації харківської області від 07 травня 2004 року за № 152 було вирішено передати у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 7,0479га, ОСОБА_3 земельну ділянку площею 8,3889га, ОСОБА_6 земельну ділянку площею 6,9434га, що розташовані на території Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

30 листопада 2004 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 227.

13 жовтня 2004 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 83.

12 листопада 2004 року ОСОБА_6 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за №156.

1 листопада 2007 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надали ОСОБА_5 довіреність на право укладати від їх імені різні угоди, договори, виконувати різні дії, пов'язані з цим, за правом підпису всіх необхідних документів без виключення від їх імені, отримання необхідних документів та інформації, розпоряджатися за своїм розсудом земельною ділянкою з усіма правами власника, в тому числі продавати, передавати, відчужувати, здавати в оренду і суборенду, користуватися і управляти земельною ділянкою, провадити всі необхідні виплати, отримувати необхідні виплати по договорам і угодам, а також інші виплати пов'язані з предметом даної довіреності, виконувати різні інші дії, незаборонені законодавством України.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договори купівлі-продажу земельних ділянок в силу ст. 657 ЦК України підлягали і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не могли бути визнані судом дійсними на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірні земельні ділянки.

Дана правова позиція викладена в рішенні колегії суддів Верховного суду України від 06 квітня 2011 року, яка відповідно ст..360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було, а встановлений ним факт наявності договорів купівлі-продажу земельних ділянок , та факт одержання відповідачем грошей, відповідно до копії розписок, які наявні у справі, спростовуються поясненнями відповідачів, які стверджують, що про існування таких договорів, розписок про одержання грошей їм відомо не було та це не може бути підставою для визнання договору дійсним.

Також, відповідно Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18.01.2001 року був запроваджений мораторій на відчуження земельних часток (паїв). 25.10.2001 прийнято новий Земельний Кодекс України та мораторій не був знятий, окрім цього п.15 розділу Х «Перехідних положень» Земельного Кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб. Отже, угоди купівлі-продажу земельної ділянки, укладені під час дії мораторію на продаж земельних ділянок є недійсним з моменту укладання.

Таким чином, ухвалене в справі судове рішення щодо задоволення позову не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому відповідно до вимог п.3, 4 ст. 309 ЦПК України апеляційна скарга задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.3, п.4 ч.1 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія судової палати,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 лютого 2008 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок дійсними, визнання права власності на земельні ділянки відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - А.П. Івах

В.М. Бездітко