Провадження № 22-ц/779/1413/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 представника ПАТ «УкрСоцбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ «УкрСоцбанку» про визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки та скасування рішень державного реєстратора,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 (позивач) звернувся до суду із заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 (відповідачі 1,2), ПАТ «Укрсоцбанку» (відповідач 3) в порядку окремого провадження про встановлення фактів що мають юридичне значення (а.с. 2-6).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2015 року розєднано в різні провадження вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки, скасування рішень державного реєстратора та вимоги про встановлення фактів що мають юридичне значення, виокремлено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки, скасування рішень державного реєстратора (а.с. 1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2016 року в звязку з відрахуванням судді Барашкова В.В. зі складу суддів (смерть), дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В) (а.с. 46).

17.03.2016 до початку розгляду справи по суті позивач збільшив позовні вимоги та просив:

- визнати неукладеним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 10.11.2005, що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № Д0771;

- скасувати рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 10.11.2005 про реєстрацію (№ запису 1634 в книзі 14В) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 3336741), що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська, 39;

- скасувати рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 28.03.2007 про реєстрацію (№ запису 1069 в книзі 6ф) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 18248141), що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська, 39;

- витребувати з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5Є (повернути) нежитлові приміщення що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська, 39 ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_3 право власності на дані нежитлові приміщення, які складаються з станції техобслуговування (літера Г), складу (літера Д), нежитлових приміщень (літера К), нежитлових приміщень (літера К1), моторного цеху (літера Л) що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська,39;

- визнати недійсним іпотечний договір за № Д0810 посвідченого 16.08.2007 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та договір про внесення змін до іпотечного договору за № 350, посвідченого 05.07.2011 з моменту їхнього укладення;

- припинити іпотеку нерухомого майна та обтяжень нерухомого майна забороною відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору за № Д0810, посвідченого 16.08.2007 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та договору про внесення змін до іпотечного договору за № 350 посвідченого 05.07.2011 щодо нежитлових приміщень що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська, 39, стягнення судових витрат (а.с. 56-60).

Відповідач ОСОБА_5 заперечив проти вказаних вимог, зазначивши, що існують рішення судів про відмову ОСОБА_3 у задоволенні цих вимог і, крім того, об'єкт, який було передано в іпотеку це вже не є тотожним тому, який ОСОБА_7 продав, про це свідчить Свідоцтво про право власності (а.с.27).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2016 року в задоволенні заяви відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» про закриття провадження в частині трьох вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ «УкрСоцбанку» про визнання договору купівлі-продажу неукладеним, витребування з володіння нежитлових приміщень та визнання права власності, визнання недійсним правочину, припинення іпотеки та скасування рішень державного реєстратора відмовлено (а.с. 86-87).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: скасовано рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 10.11.2005 про реєстрацію (номер запису 1634 в книзі 14В) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 3336741), що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська,39.

Скасовано рішення державного реєстратора (Івано-Франківське ОБТІ) від 28.03.2007 про реєстрацію (№ запису 1069 в книзі 6ф) за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності на нежитлові приміщення (реєстраційний № 18248141), що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська,39.

Повернуто нежитлові приміщення, які складаються з станції техобслуговування (літера Г), складу (літера Д), нежитлових приміщень (літера К), нежитлових приміщень (літера К1), моторного цеху (літера Л), що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська,39 ОСОБА_3 з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на дані нежитлові приміщення, які складаються з станції техобслуговування (літера Г), складу (літера Д), нежитлових приміщень (літера К), нежитлових приміщень (літера К1), моторного цеху (літера Л), що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська,39.

Припинено іпотеку нерухомого майна та обтяжень нерухомого майна забороною відчуження, які виникли на підставі іпотечного договору за № Д0810 посвідченого, 16.08.2007 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та договору про внесення змін до іпотечного договору за № 350, посвідченого 05.07.2011 щодо нежитлових приміщень що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська,39.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі по 3045 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк», Банк) оскаржило вказане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його незаконним та прийнятим з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

На думку апелянта, судом порушено норми процесуального права, а саме: ч. 4 ст. 256, ч. 2 ст. 31, ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Апелянт вважає, що судом в порушення ч. 4 ст. 256 ЦПК України було відкрито провадження у справі та розєднано вимоги ОСОБА_3 Крім того, 17.03.2016 позивачем подано позовну заяву в новій редакції, однак ч. 2 ст. 31 ЦПК України не передбачено такої можливості, відповідно до вказаної статті позивач може змінити предмет або підставу позову. Крім того, представник Банку вважає, що судом порушено вимоги ч. 1 ст. 205 ЦПК України з приводу відмови в задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про закриття провадження у частині трьох вимог, оскільки є наявні рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій щодо відмови в задоволенні аналогічних позовних вимог ОСОБА_3 (а.с. 61-63). Апелянт зазначає, що судом при застосуванні ст. 1212 ЦК України не враховано, що вказана норма застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Таким чином, набуте майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, оскільки воно набуте в не заборонений цивільним законодавством спосіб, а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу, право власності на яке, у покупця виникло з моменту реєстрації правочину, тобто в момент укладання. Представник Банку зазначив, що скасовуючи рішення державного реєстратора Івано-Франківського ОБТІ від 10.11.2005 про реєстрацію та рішення державного реєстратора від 28.07.2007 про реєстрацію за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська, 39, суд не встановив, що відповідачам належить на праві власності інше нерухоме майно, ніж визначено в договору купівлі-продажу. Також суд не встановив, що підставою реєстрації було Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке на сьогоднішній день не скасовано. Крім того, суд визнав за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, що ніколи йому не належало, при цьому незаконно позбавивши відповідачів права власності на зазначене нерухоме майно, що було набуто ними на законних підставах. На думку апелянта, суд дійшов передчасного висновку щодо скасування реєстрації права власності, оскільки право власності на СТО було набуте на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н від 28.03.2007, що видане на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 06.12.2005 № 441. Представник апелянта зазначив, що судом необґрунтовано відмовлено в застосуванні строку позовної давності, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень було укладено між ним та відповідачами 10.11.2005, а позов подано в листопаді 2015, тобто через 10 років з моменту укладання договору. Крім того, представник ПАТ «Укрсоцбанку» звертає увагу, що рішення Івано-Франківського міського суду від 04.07.2014 № 344/8259/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора, зобовязання повернути нежитлові приміщення визнано за ОСОБА_3 право власності на спірні приміщення та задоволено позов. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.05.2015, залишеного без змін ухвалою ВССУ від 02.08.2015 рішення Івано-Франківського міського суду від 04.07.2014 скасовано, в задоволені позову відмовлено. Апелянт акцентує, що саме обставини, встановлені даними рішення не підлягають доказуванню.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

У судовому засіданні представник апелянта апеляцію підтримала. Крім зазначеного, звернула увагу суду на те, що позивач придбав майно, яке є предметом спору, та відчужив його відповідачам в один день. Це дає підстави думати, що насправді позивач не став власником цього майна, фактично угода, скоріше за все, відбулась між відповідачами ОСОБА_5 і первісним продавцем. Тому ОСОБА_7 не має права вимоги. На це вказує також і те, що за умовами договору кошти за придбаний об'єкт мали бути передані у день нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. ОСОБА_7 дійсно був власником, то про порушення свого права він дізнався б одразу. А так він чекав більше 10 років, пропустивши позовну давність. Те, що відповідачі ОСОБА_4, та ОСОБА_5 визнали позов може свідчити про існування схеми виведення предмету іпотеки з-під контролю банку. Особливо звернула увагу на те, що обставини, які покладені в основу позовних вимог вже були предметом розгляду судів і їх рішення мають силу преюдиції, однак суд першої інстанції проігнорував положення ст. 61 ЦПК України, не закрив провадження у справі і вирішив справу, яка вже була вирішена судом в іншому судовому засіданні. Також зробила акцент на тому, що банк укладав договір іпотеки, виходячи з того, що об'єкт був реконструйований, на підставі рішення уповноваженого органу було видано Свідоцтво про право власності і проведена його повторна державна реєстрація. Банк має право на це майно на підставі правочинів, які є дійсними і ніким не скасовані. Тому вимоги про визнання права власності, визнання недійсним іпотечного договору, припинення іпотеки та скасування рішень державного реєстратора не можуть бути задоволені. Крім того, застосування ст. 1212 ЦК України у цьому випадку неправильне.

Представник позивача заперечив апеляцію. Просив її відхилити. Згідно з договором право власності переходить до покупця після сплати коштів. Сторони обумовили, що у випадку непередачі коштів, покупець повертає майно продавцю. Кошти не сплачено, майно не повернуто через те, що його незаконно зареєстрували і передали в іпотеку. Пояснив, що позивач знав про несплату коштів за об'єкт і про своє право вимоги повернути майно на підставі положень договору. Разом з тим, це є його правом, він очікував на виконання умов договору, відповідачі визнавали його вимоги. Але потім ОСОБА_7 дізнався, що його майно передано іпотеку і вирішив подати позов. Вважає, що відповідачі без достатніх правових підстав володіють його майном, договір іпотеки є припиненим через його недійсність.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились.

Заслухавши представників сторін, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, 10.11.2005 між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_5, ОСОБА_4, як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Хриплинська, 39 (далі - спірні нежитлові приміщення), а саме зазначеними в плані літерами Г (гараж), Д (склад), К (котельня), К1 (компресорна), Л (ПТО), М (бойлерна), які в сукупності складають 48/100 ідеальних часток всіх приміщень, вартістю 2 525000грн. Договір посвідчено нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за № Д0771 (а.с. 12).

За умовами договору, кошти покупці зобовязувались сплатити, а продавець отримати повністю протягом одного дня з нотаріального посвідчення цього договору. У випадку не проведення повного розрахунку у вказаний строк, цей договір вважається неукладеним з покладанням на покупців обовязку повернути майно, яке є предметом продажу, та відшкодувати збитки і втрачену вигоду. Право власності на майно, підлягає державній реєстрації та виникає таке право з дня державної реєстрації.

Згідно копії ОСОБА_8 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським ОБТІ за № запису 1634 в книзі 14в, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 10.11.2005 зареєстрували права власності на спірні нежитлові приміщення по 24/100 частки за кожним покупцем (із 48/100 ідеальної частки всього нерухомого майна, що належало продавцю) (а.с.15, 126- 128).

28.03.2007 ОСОБА_5Є та ОСОБА_4 повторно зареєстрували право власності на нежитлові приміщення станції технічного обслуговування автомобілів(літера Г, Д, К, К1, Л, тобто без приміщення бойлерної за літерою М), по 1/2 частки за кожним та отримали Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Івано-Франківським міським управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 06.12.2005 року (а.с. 35).

16.08.2007 між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено Іпотечний договір, предметом якого є спірні нежитлові приміщення (а.с. 18-21), 05.07.2011 укладено Договір про внесення змін до іпотечного договору (а.с. 22).

19.09.2008 ОСОБА_5Є та ОСОБА_4 розпискою зобовязувались повернути нежитлові приміщення та відшкодувати завдані збитки (а.с. 101-102), а 05.08.2011 така розписка надана повторно про повернення приміщень та відшкодування збитків (а.с.103).

У 2014 році позивач двічі звертався до відповідачів з вимогою про повернення спірного нерухомого майна (а.с. 13, 14).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.07.2014 за результатами розгляду позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора та зобовязання повернути нежитлові приміщення, позов було задоволено. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.05.2015 було задоволено апеляційну скаргу ПАТ Укрсоцбанк» та скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 04.07.2014, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою ВССУ в серпні 2015 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13.05.2015 залишено без змін (а.с.64-80).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку право власності до покупців не перейшло, позивач є власником майна відповідно до положень ст. 392 ЦК України. Тому наступні дії щодо майна не відповідають закону, а право власності позивача підлягає захисту.

Вирішуючи доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що у повній мірі з висновками суду погодитись не можна.

По-перше, основним є питання того, чи перейшло до покупців (відповідачі 1, 2) у даному випадку право власності на спірне майно. Вирішуючи його суд виходив з того, що за умовами договору між позивачем ОСОБА_3 і відповідчами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покупці повинні були сплатити кошти за майно в день нотаріального посвідчення договору. У випадку непроведення повного розрахунку у вказаний строк договір вважається неукладеним з покладенням на покупців зобов'язання повернути майно та відшкодувати збитки й упущену вигоду. Суд виходив з того, що право власності відповідачі не набули, гроші за майно не сплатили, а у договорі визначили як належить вчинити, якщо кошти не будуть сплачені у відповідачів виникає обовязок повернути майно власнику.

Апелянт вважає, що це положення договору викликає сумніви, оскільки вказує на можливу домовленість сторін для виведення майна з іпотеки. Про це, зокрема, може свідчити те, що ОСОБА_7 став власником спірного майна у день його відчуження, а положення договору з умовами про оплату та перехід права власності таке, що містить можливість подальшої ревізії всіх дій щодо майна.

Крім того, апелянт посилався на те, що ця справа вже була одного разу вирішена судами, ОСОБА_3 відмовлено в позові. Підстав визнавати за ним право власності не було.

Колегія суддів вважає, що наведені відповідачем рішення судів не містять обставин, які належить застосувати до даного випадку відповідно до ст. 61 ЦПК України (а.с.64-80), оскільки і предмет і підстави і сторони не тотожні, а обставини, які було встановлено не співпадають з обставинами даної справи. Зокрема, не було вимог про визнання договору неукладеним, не досліджувалось питання переходу права власності, до справи не було залучено відповідача 3.

Жодних даних про проведення відповідачами 1, 2 оплати за майно немає, а самі вони визнали позов ОСОБА_3. У справі відсутні будь-які докази можливої зловмисної домовленості сторін чи існування схеми для виведення майна з іпотеки банку, тим більше, що відносини між банком і відповідачами 1,2 виникли через кілька років після цього. Немає і кримінальних проваджень. Сам договір від 10.11.2005 (та його частина, яка стосується повернення майна через несплату) не є нікчемним за законом, його не оспорено і не визнано недійсним, сторони домовились про те, що у відповідачів існує зобовязання повернути майно у випадку несплати коштів за нього, і це зобовязання є чинним.

ОСОБА_3 є власником спірного майна, а відповідачі 1,2 право власності на нього, відповідно до приписів ст. 334 ЦК України, не набули. Для іншого висновку у матеріалах справи немає даних.

Тому судом вірно визначено, що право власності ОСОБА_3 порушено і підлягає захисту. По-друге, позивач обрав спосіб захисту свого права, який був передбачений у договорі повернення майна у випадку несплати коштів.

Відповідачі 1, 2 не стали власниками спірного майна, отже і реєструвати його за собою відповідно до ст. 334 ЦК України не мали права, оскільки за умовами договору право власності у них не виникло. Однак майно зареєстровано за ними, а тому скасування державної реєстрації є способом повернення речей власнику, який передбачено ст. 16 ЦК України відновлення становища шляхом скасування державної реєстрації. 10.11.2005 державний реєстратор провів реєстрацію майна за відповідачами 1,2, не перевіривши подані документи на наявність факту виконання умов правочину згідно з п. 2.1., 2.2., 3.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно від 07.02.2002. Відповідачі 1,2 не надали цих даних, а реєстратор провів реєстрацію без них, зареєструвавши майно за особами, які не набули на нього права. Саме з цієї дії і почались порушення права власності позивача. Відповідно і повторна реєстрація майна 28.03.2007 порушує право позивача, а тому підлягає скасуванню відповідачі 1,2 не могли реєструвати його за собою, оскільки право власності не набули.

Апелянт посилався на те, що 28.03.2007 право власності відповідачів було зареєстровано на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради та Свідоцтва, виданого на його підставі. Ці акти не скасовані. Окрім того, статус майна змінився і суд не міг повертати продавцеві якесь інше майно, а не те що відчужувалось. Колегія суддів вважає, що існування цих актів не перешкоджає поверненню майна від відповідачів. Для захисту права власності достатньо скасувати державну реєстрацію, яка перешкоджає поверненню майна. Окрім того, у матеріалах справи є висновок експерта про тотожність майна. Можливі спори з приводу можливих змін у майні у предмет судового розгляду не входять.

По-третє, з 10.11.2005 року пройшло більше 10 років. Апелянт вважає, що у даній справі було пропущено позовну давність, встановлену ст. 261 ЦК України, а тому у позові належить відмовити в силу положень ст. 267 ЦК України. Відповідачі 1, 2 визнали позов. У матеріалах справи є ряд документів, які свідчать про визнання відповідачами 1, 2 зобов`язання повернути річ (а.с. 101 103), а тому за приписами ч. 1 ст. 264 ЦК України позовна давність переривалась і не пропущена.

По-четверте, майно, яке належить позивачеві, відповідачі 1, 2 передали в іпотеку відповідачеві 3 тобто всупереч приписам ст. 317 ЦК України розпорядились чужим майном, що не відповідає положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України. Судом першої інстанції відмовлено у вимозі про визнання недійсним іпотечного договору від 16.08.2007 та договору про внесення змін до цього іпотечного договору від 05.07.2011, а натомість припинено іпотеку з підстав, які не передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Оспорений іпотечний договір, який не скасовано, перешкоджає поверненню майна і захисту прав позивача існує правова підстава для утримання майна у відповідача 3. Тобто, спір фактично не вирішено до кінця, права позивача не захищені. Судом неправильно застосовано норму матеріального права (ст. 17 Закону) і це перешкоджає захисту прав власника та є обов`язковою підставою для скасування рішення. Тому колегія суддів вважає необхідним застосувати приписи ч. 3 ст. 303 ЦПК України, визнати недійсним вказаний іпотечний договір з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України та припинити іпотеку відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

У справі №6-122 цс14 від 24 вересня 2014 року Верховний суд України висловив позицію, згідно з якою норма ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому у випадку, коли немає спеціального способу захисту. Таким спеціальним способом захисту є положення ст. 388 ЦК України. Вони не можуть бути застосовані до цього випадку, оскільки майно позивач сам передав відповідачам, а отже підстав стверджувати, що воно вибуло з володіння власника поза його волею, не можна. Майно перебувало у відповідачів 1, 2 з волі позивача, але розпоряджатись ним передавати в іпотеку - відповідачі 1, 2 права не мали. За цих обставин належить застосувати норми ст. 1212, 1213 ЦК України, оскільки правова підстава для володіння майном у відповідача 3 відпала через визнання недійсним іпотечного договору.

Апелянтом було також вказано на те, що судом було неправильно відкрито провадження та розєднано вимоги ОСОБА_3, подано позовну заяву у новій редакції, що суперечить ч. 2 ст. 31 ЦПК України, неправильно відмовлено у закриття провадження у частині вимог, які були предметом розгляду судів. Колегія суддів не вбачає в цих діях суду порушень, які б могли стати підставою для скасування вірного по суті рішення суду/

У решті рішення належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ПАТ «УкрСоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2016 року в частині відмови про визнання іпотечного договору недійсним - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним іпотечний договір № Д0810 від 16.08.2007, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ПАТ «Укрсоцбанк», та договір про внесення змін до іпотечного договору № 350 від 05.07.2011, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ПАТ «Укрсоцбанк» .

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_8