Справа № 127/8838/16-ц Провадження № 22-ц/772/2783/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30 Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Медвецького С.К.., ОСОБА_2, з участю секретаря судового засідання Маркевич Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової і моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2016 року,

встановила:

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_4 14856,00 грн у відшкодування майнової шкоди та 10000,00 грн моральної шкоди.

Вказував, що він є співвласником будинку № 7 по вул. Вишневського у м. Вінниці із часткою 1/4, 1/8 частина будинку належить ОСОБА_5, 5/8 ОСОБА_4 Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 квітня 2006 року між співвласниками встановлено порядок користування цим будинком та господарськими спорудами, зокрема йому у користування були виділені сараї «Б» та «б». В лютому 2016 року під час обстеження домоволодіння з метою виготовлення технічної документації було виявлено, що сараї «Б» та «б» демонтовані. Такі дії ОСОБА_4 спричинили ОСОБА_3 матеріальних збитків у виді вартості заміщення зазначеного нерухомого майна, а також призвели до моральних страждань у виді погіршення якості та рівня життя, негативних переживань пригнічення, неспокою, у наслідок чого погіршився стан його здоровя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених сторонами в суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що демонтаж сараїв здійснила саме ОСОБА_4

Проте, повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що домоволодіння по вул. Вишневського, 7 у м. Вінниці належало на праві власності ОСОБА_6, після смерті якої його в рівних частинах успадкували: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Самовільно зведені прибудови «А1», «А2», сараї «Б», «б», вбиральня «Г», самовільно переобладнані приміщення кімнати 1-4, площею 11,2 кв.м., кімната 2-4 площею 9,2 кв.м. до складу спадкового майна не включені.

30 травня 2005 року ОСОБА_7 подарував свою частку ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 квітня 2006 року встановлено порядок користування домоволодінням співвласниками, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в користування виділено, зокрема і сарай «Б» та сарай «б».

Після смерті ОСОБА_9 його частку цього житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд успадкували в рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Ухвалою Ленінського районного суду м.Вінниці від 1 жовтня 2010 року визнана мирова угода, укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, за якою частка ОСОБА_9 перейшла ОСОБА_4

Ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків (втрат, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); неодержаних доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода)) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ч. 2 цієї статті встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, тягар спростування вини у заподіянні шкоди закон покладає саме на особу, яка її заподіяла, натомість суд першої інстанції відмовляючи у позові помилково поклав обовязок доведення винуватості відповідачки у заподіянні майнових збитків саме на позивача, у звязку з чим неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, що є обовязковою підставою для скасування рішення.

Разом з тим, за змістом зазначених норм у взаємозвязку із положеннями ч. 3 ст. 386 ст. 396 ЦК України право на відшкодування майнової і моральної шкоди має власник речі або особа, якій належить має одне із встановлених ст. 395 цього Кодексу речове право на чуже майно, якщо таке права (власності чи інше речове право) порушене.

Відповідно до ст. 15 ЦК України право на судовий захист має особа, цивільне право якої порушується, не визнається або оспорюється іншою особою.

Тобто, для застосування передбачених п. п. 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способів захисту потрібно встановити яке саме цивільне право позивача порушується у наслідок неправомірних дій відповідача.

У відповідності ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Ч. 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, збудований на земельній ділянці нерухомий обєкт набуває статусу нерухомого майна з моменту його державної реєстрації, і саме з цього моменту особа набуває права на захист свого права власності чи іншого речового права на таке майно.

Проте, як встановлено судом сараї «Б» та «б» є самочинним і не увійшли до обєму спадкового майна після смерті ОСОБА_6, відтак ні права власності, ні будь-якого іншого речового права на них ОСОБА_3 не набув, а відтак і не набув права на захист у виді відшкодування майнової і моральної шкоди у звязку зі знищенням цих самочинно збудованих обєктів.

Саме по собі існування судового рішення від 10 квітня 2006 року про встановлення порядку користування домоволодінням № 7 по вул. Вишневського у м. Вінниці, яким ці сараї виділені у користування ОСОБА_3, не свідчить про законність набуття ним такого права, тому що це питання взагалі не було предметом дослідження судом (між сторонами було розподілені наявні на час ухвалення рішення обєкти за запропонованим позивачкою ОСОБА_4 варіантом, проти якого не заперечували відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_3М.).

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, безпідставно поклав тягар доказування винуватості відповідача у заподіянні шкоди на позивача і відмовив у позові через недоведеність, тоді коли вимоги позивача є безпідставними через відсутність порушення його права з боку відповідача, то рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 88, 205, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_12

Судді: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_13

Згідно з оригіналом ОСОБА_12