Провадження №2/263/215/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі судді Папаценко П.І., при секретарі Масюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, визнання права власності на частку квартири,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, просив суд: вселити його в квартиру №7 розташовану у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі; зобовязати відповідачів передати йому ключі від вхідних дверей вказаної квартири; визначити порядок користування квартирою №7 розташованої у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі та виділити в користування в цій квартирі: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - окрему кімнату, жилою площею 17,1 кв.м. з виходом на лоджію; ОСОБА_1 - окрему кімнату, жилою площею 10,3 кв.м.; підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор, комору залишити в спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, також стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 1986 року по 9.08.2003 року, відповідач ОСОБА_3 його донька. За свідоцтвом про право власності на житло №24244 від 22.09.1994 року, виданого Державним підприємством з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», йому та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить вказана квартира, їх частки є рівними, оскільки з цього приводу не існує договору чи рішення суду. З жовтня 2003 року він в квартирі постійно не проживає. В 2004 році одружився, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить матері дружини. До листопада 2015 року він мав можливість приходити до квартири, співвласником якої він є, попередньо погодивши свій візит з колишньою дружиною, але після його відмови подарувати доньці свою частку у квартирі, відповідачі перестали пускати його до квартири. Вважає, що його право власності щодо володіння, користування жилим приміщенням квартири підлягає судовому захисту, тому просить суд позов задовольнити.

Під час судового розгляду, до розгляду справи по суті, відповідач ОСОБА_3 надала суду зустрічний позов до позивача, просила суд припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, виплативши йому ринкову вартість частки квартири, з внесенням грошової суми на депозитний рахунок суду. Обґрунтування зустрічного позову полягає в тому, що позивач створив для неї та матері нестерпні умови проживання, приходячи до квартири у нетверезому стані, майна його в квартирі не має, він фактично квартиру покинув у 2003 році, не сплачує жодних платежів по утриманню квартири, проте значиться зареєстрованим за вказаною адресою. Після переїзду ОСОБА_1 до нової дружини та проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, вона з матірю зробила капітальний ремонт в спірній квартири, на що витратили значні грошові кошти. Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 самоусунувся від здійснення будь-яких зобовязань по утриманню своєї власності. Вважає, що її позов підлягає задоволенню, так як частка ОСОБА_1 є незначною, вона не може бути виділена в натурі, спільне володіння, користування квартирою є неможливим, а припинення права власності на частку квартири не завдають істотної шкоди інтересам ОСОБА_1

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 22.01.2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 за наведеними обставинами позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволені, особисто позивач ОСОБА_1 зазначив, що 28.09.2016 року померла його дружина ОСОБА_5, що унеможливлює його подальше проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1, тому йому потрібне жиле приміщення в квартирі АДРЕСА_2. Зустрічний позов ОСОБА_3 не визнали, заперечували проти його задоволення, оскільки спільне володіння і користування квартирою є можливим, припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 завдасть останньому істотної шкоди його інтересам, так як він не має іншого житла. Крім того, підставою відмови в задоволені зустрічного позову є і та обставина, що до теперішнього часу ОСОБА_3 не внесена вартість 1/3 частки ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду.

Свідок позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що у 2003 року вона стала проживати з ОСОБА_1, потім вони одружилися, проживають весь час у ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить її батькам. Позивач зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2, співвласником якої є він, іншого житла у нього не має. Із-за того, що відповідачі спочатку замінили замок на вхідній двері спірної квартири, а потім і самі двері ОСОБА_1 не зміг більше потрапляти до квартири.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, її представник за довіреністю ОСОБА_6, в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали, заперечували проти його задоволення посилаючись на ті обставини, що у 2003 році він добровільно покинув спірну квартиру, його майна в квартирі не має, ним не сплачуються витрати по утриманню квартири, проживати з ним в одній квартири із-за суперечок неможливо. Крім того, ОСОБА_3 за наведеними в зустрічному позові обставинами, наполягала на його задоволені.

Свідок відповідачів ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали у шлюбі біля 10 років, після розлучення ОСОБА_1 деякий час приходив до квартири АДРЕСА_2. Після заміни дверей у квартирі ОСОБА_1 вже ключів не мав, хоча їх просив. В квартирі на теперішній час проживає ОСОБА_2 з дочкою, чоловік останньої проживає окремо.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити.

При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правові відносини.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, перебували у шлюбі з 18.10.1986 року по 9.08.2003 року, від якого мають повнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка одружилася 25.08.2012 року, змінила дівоче прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_3.

Про наведене свідчать: свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-НО №372054, копія паспорту позивача ОСОБА_1 серії ВС №382724, свідоцтво про народження серії VІІ-НО №497547, свідоцтво про шлюб серії І-НО №292490 (а.с.10-12,48-49)

За свідоцтвом про право власності на житло №24244 від 22.09.1994 року, виданого Державним підприємством з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, яка за технічним паспортом має наступні характеристики: загальна площа 45,7 кв.м., житлова 27,4 кв.м., складається з окремої кімнати, жилою площею 17,1 кв.м. з виходом на лоджію, окремої кімнати, жилою площею 10,3 кв.м., підсобних та службових приміщень: кухні, туалету, ванної кімнати, коридору, комори. (а.с.65-67)

Згідно свідоцтва про одруження серії І-НО №260254, зареєстрований 26.10.2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5. (а.с.82).

Сторонами судового розгляду вказаної цивільної справи визнаються та не заперечуються наступні обставини: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.144), їх частки у спільній сумісній власності на квартиру є рівними, кожному належить 1/3 частка квартири, ці обставини за вимогами ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно свідоцтва про право власності на житло №10907 від 10.12.1998 року, виданого управлінням міського майна за ОСОБА_8, ОСОБА_8 батьками ОСОБА_5, визнане право власності на квартиру АДРЕСА_3. (а.с.83)

Умови проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3, визначені розпискою від 24.10.2004 року, за якою позивач на вказану квартиру не претендує і зобовязується покинути її за першою вимогою. (а.с.146)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НО №963539, померла 28.09.2016 року ОСОБА_5 дружина позивача. (а.с. 175)

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Умовами ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі змінили замок на двері квартири, в подальшому і самі двері, не надали позивачу ключі, чим чинять йому перешкоди в користуванні квартирою, за твердженням позивача до теперішнього часу ключі ним не отримані, відповідачі не погоджуються з запропонованим порядком користування квартирою.

Тобто, між сторонами існує спір щодо володіння та користування квартирою, а тому, суд вважає, що позивачу чинять перешкоди, оскільки це доведено відповідними доказами, які в силу ст.57 ЦПК України є належними та допустимими у розрізі даного позову.

Враховуючи наведені обставини, встановлені судом, та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що порушене право ОСОБА_1 відносно мирного володіння, користування власністю жилим приміщенням у квартирі №7, що розташована у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі підлягає судовому захисту, тому його треба вселити у спірну квартиру та зобовязати відповідачів передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей вказаної квартири.

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом.

Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно ст.155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Судом встановлено, що між співвласниками ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не має домовленості відносно порядку володіння та користування жилим приміщення у спірній квартирі, оскільки відповідач ОСОБА_3 вимагає за зустрічним позовом припинити права власності позивача на частку квартири.

За наведених обставин, порядок користування квартирою, запропонований позивачем, суд визначає, так як виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного в спірний квартирі, а саме: 27,4 : 3 = 9,13 кв.м., то надання в користування відповідачам окремої кімнати, жилою площею 17,1 кв.м. з виходом на лоджію, не погіршить їх права, оскільки позивачу виділяється окрема кімната, жилою площею 10,3 кв.м. без виходу на лоджію, при цьому має місце незначний відступом від розміру жилої площі, що припадає на частки відповідачів в зазначеній квартирі в сторону зменшення для них на 1,17 кв.м. Підсобні та службові приміщення квартири: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор, комору слід залишити в спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_7 такий порядок відповідає вимогам законодавства.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову позивача.

В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначила, що частка ОСОБА_1 у спільному майні є незначною, не може бути виділена в натурі, спільне володіння, користування квартирою є неможливим, а припинення права власності на частку квартири не завдають істотної шкоди інтересам ОСОБА_1 З цих підстав просить припинити право власності ОСОБА_1 на належну йому частину спірного майна у відповідності до вимог ст. 365 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачають, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Таким чином, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідна наявність обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

В судовому засіданні встановлено, що квартира знаходиться у спільній сумісній власності сторін, кожному належить по 1/3 частині. Частка позивача ОСОБА_1 не є незначною у відношенні до частки ОСОБА_3, оскільки вони є рівними. Всі частки не можуть бути виділені окремо в натурі, спільне володіння і користування квартирою є можливим, оскільки суд визначив порядок користування квартирою №7 розташованої у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі, крім житла у вказаній квартирі ОСОБА_1 іншого житла не має.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-68цс14), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Отже, вразі припинення права власності на частку нерухомого майна, що належить ОСОБА_1, останній буде позбавлений житла, оскільки не має іншого житла, а тому таке припинення права завдасть істотної шкоди позивачу.

Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.

За змістом ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення ОСОБА_3 вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, але такого внесення останньою не зроблено.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є незаконними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки ОСОБА_3 відмовлено у задоволені зустрічного позову, понесені нею судові витрати слід віднести на її рахунок.

Разом з тим, відповідно до ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 в дольовому порядку на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп., оплачені витрати на правову допомогу у розмірі 400 грн., всього 1374,40 грн., з кожної по 687,20 грн., оскільки ці витрати підтверджені відповідними квитанціями, договором про надання правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 10,11,88,209,212,214-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 в квартиру №7 розташовану у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі.

Зобовязати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири №7 розташованої у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі.

Визначити порядок користування квартирою №7 розташованої у будинку №152 по вул.Гранітній в м.Маріуполі та виділити в користування в цій квартирі:

- ОСОБА_2, ОСОБА_3 - окрему кімнату, жилою площею 17,1 кв.м. з виходом на лоджію;

- ОСОБА_1 - окрему кімнату, жилою площею 10,3 кв.м.;

- підсобні та службові приміщення: кухню, туалет, ванну кімнату, коридор, комору залишити в спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, визнання права власності на частку квартири - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 в дольовому порядку на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 сплачений судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп., оплачені витрати на правову допомогу у розмірі 400 грн., всього 1374,40 грн., з кожної по 687,20 грн.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневій районний суд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : П.І. Папаценко