АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/579/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 635/1352/15-ц ОСОБА_1
Категорія: майнові Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», про поділ майна подружжя та стягнення коштів за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд виділити ОСОБА_2 в одноосібну власність з майна, набутого подружжям під час шлюбу, компютерну систему 2011 року випуску, меблевий гарнітур Спальня «1 ДРИМ БРВ» з ортопедичним матрацом, меблевий гарнітур «Куточок кухонний», меблевий гарнітур «Прихожа», пральна машина «BOSCH», телевізор «Panasonic», мясорубку «Moulinex МЕ 6061», стіл скляний під телевізор, цифровий супутниковий приймач, телевізор LG 42LM5801, стягнувши на користь позивача 20650,00 грн. грошової компенсації замість його частки в праві спільної сумісної власності на вказане майно; стягнути з ОСОБА_2 на його користь ? суми самостійно сплачених ним грошових коштів на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за кредитним договором № 014/8338/3/17600 від 12.06.2008 року у сумі 90460,34 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що з 26.12.1992 по 13.02.2014 перебував у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

До спільного майна подружжя, яке на час звернення з даним позовом, не поділено між подружжям, відноситься спірне майно, загальна вартість якого складає 41300,00 грн. Посилаючись на статтю 372 ЦК України, позивач вважав, що частки сторін у спірному майні є рівними, а оскільки відповідач викрала всю вищевказану побутову техніку і меблі з будинку, в якому вони спільно проживали, позивач має право вимагати стягнення вартості половини спірного майна.

12 червня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (нині ПАТ «Фідобанк») і позивачем укладено кредитний договір про надання кредиту в сумі 30000 доларів США. Вказане зобовязання було забезпечене іпотекою та порукою відповідача.

Вказаний споживчий кредит подружжя вирішило взяти та використати в інтересах сім'ї, а саме, для ремонту житлового будинку, часткового виконання зобовязань за кредитним договором від 09.03.06 року для придбання автомобіля ДЄУ Ланос, покупку автомобіля Міцубісі Ланцер, 2006 року випуску, частково для придбання товару для реалізації позивачем, який є приватним підприємцем, для отримання доходу та забезпечення родини, на інші сімейні покупки.

Після розірвання шлюбу 12.06.2015 позивачем підписано з ПАТ «Фідобанк» додаткову угоду до кредитного договору від 12.06.2008 щодо зімни умов кредитування та реструктуризації умов кредитування, після чого позивачем внесено в касу банку 177808,45грн. в якості погашення траншу-1 та 3112,23 грн. в якості відшкодування судових витрат згідно умов вказаної додаткової угоди. 16.06.2015 позивачем і третьою особою підписано Договір про прощення боргу за кредитним договором від 12 червня 2008 року у сумі 123188,48 грн.

Тобто позивач самостійно погасив заборгованість за кредитним договором, який брався в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим вимагає стягнення з відповідача ? частини від сплаченої на користь третьої особи суми на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач з заявленими позовними вимогами не погодився та звернувся до суду з письмовими запереченнями, в яких зазначила, що Харківським районним судом 21.11.2014 постановлено рішення про поділ майна подружжя за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, і останній мав можливість подати зустрічний позов, але не зробив цього. Із зазначених у позові предметів меблі та побутової техніки спільно було придбано тільки пральну машину «BOSCH», яка залишилась у будинку, де зараз проживає позивач. Стосовно іншого майна позивачем не надано будь-яких належних доказів придбання такого майна і його вартості. Твердження про те, що вказане майно перебуває у відповідача, є безпідставними. В даний час позивач проживає в будинку, в якому сторони мешкали разом, і користується усім майном.

Щодо вимоги про стягнення кредиту відповідач зазначає, що кредитні кошти були використані позивачем самостійно для розширення своєї підприємницької діяльності як приватного підприємця, і ніяким чином не могли бути використані в інтересах сім'ї, оскільки майно приватного підприємця не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно і кредитні зобов'язання приватного підприємця не підлягають поділу, оскільки використані в особистих інтересах, а не в інтересах сім'ї.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 ? частину суми самостійно сплачених ОСОБА_4 грошових коштів на користь Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за кредитним договором № 014/8338/3/17600 від 12.06.2008 року у сумі 90460,34 грн. (девяносто тисяч чотириста шістдесят грн. 34 коп.)

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила скасувати зазначене рішення та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що твердження позивача, щодо використання кредитних коштів на ремонтні роботи в будинку та будівництво забору, позбавлені смислу та не відповідають фактичним обставинам, оскільки жодна з робіт по ремонту будинку за строком проведення не відповідає строку отримання кредитних коштів або їх сумі. Крім того економічно невигідно отримувати кредит в сумі 30000 дол. США з метою його витрачання протягом 5 років, а сплачувати проценти від всієї суми кредиту. Доказів того, що вказані роботи та придбані матеріали або, що сума одержаних позивачем за кредитним договором грошових коштів була використана в інтересах та для потреб сім'ї позивачем не надано. При цьому, доводи відповідача про те, що жодних грошових коштів під час сумісного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_4, останньою отримано не було, будь-яке майно подружжям за вказані кредитні кошти, яке б за загальним правилом могло бути спільною сумісною власністю чоловіка та дружини ОСОБА_4 не придбавалося, належним чином не спростовано.

З часу укладання шлюбу до розірвання подружжя проживали в будинку за адресою: смт. Високий, вул. Профспілкова 29/1, Харківського району та області, який за договором дарування від 12.09.2007 року, належить відповідачу ОСОБА_4 Позивачем не надано будь-яких допустимих доказів того, що за кредитні кошти ним було придбано будівельні матеріали або інше майно, що є спільною власністю.

Висновок суду, що за обставин отримання доходів від підприємницькою діяльності, кредит, отриманий для розвитку підприємницької діяльності вважається використаним в інтересах сім'ї, не відповідає нормам матеріального права, оскільки майно приватного підприємця не є предметом поділу майна подружжя. Крім того позивачем не заявлялось, як предмет поділу, майно, придбане ним, як приватним підприємцем за кредитні кошті. За таких обставин, на думку апелянта, суд не повно дослідив і оцінив обставини по справі та не правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Факт того, що за станом на листопад 2011 року кредитні кошти у позивача були відсутні, підтверджується також тим, що 23.11.2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-банк» укладено кредитний договір. Дата укладання даного договору співпадає з датою придбання подружжям автомобіля. Як встановлено раніше прийнятими рішеннями, які набрали законної сили, зазначений автомобіль придбаний частково за кошти від продажу автомобіля ДЕО Ланос.

Той факт, що кредитний договір був укладений позивачем, як фізичною особою, а не як приватним підприємцем, не підтверджують того факту, що кредитні кошти використані в інтересах сімї та не доводить неможливості використання ним кредиту, як приватним підприємцем. Крім того позивачем самостійно надано квитанції, накладні та товарні чеки про придбання ним товарів, які він використовує в своїй підприємницькій діяльності, що підтверджує використання коштів ним з метою здійснення підприємницької діяльності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення міського суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив постановивши рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Основні засади шлюбу, особистих немайнових та майнових прав і обовязків подружжя визначаються Сімейним кодексом України (далі: СК України), який є основним законодавчим актом у сфері регулювання сімейних відносин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені законодавцем у ст. 60 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, за приписами коментованої правової норми право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, презюмується законом і не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 61 СК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як розяснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено по справі, відповідно умов кредитного договору від 12.06.2008, кредит отриманий позивачем як фізичною особою на поточні потреби, тобто кредит є споживчим, і взятий в інтересах сімї, що підтверджується письмовою згодою відповідача на його укладання (т. 1, а.с. 22), а також договором поруки від 12.06.2008 (т. 1, а.с. 29, 30), в якому поручителем виступила відповідач. Його залишок, у загальній сумі 180920,68 гр., позивач самостійно погасив після розірвання шлюбу, що підтверджується відповідними платіжними документами та Договором про прощення боргу і квитанцією (а.с. 152-153).

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права, а тому встановивши, що позивачем самостійно погашено заборгованість за кредитом, який брався в інтересах сімї, задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача частини сплачених позивачем на погашення кредиту коштів.

Посилання апелянта на те, що кредит не брався в інтересах сімї, а був повністю витрачений на розвиток підприємницької діяльності позивача, судом обґрунтовано не взято до уваги, оскільки з пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що основним джерелом коштів для сімейного бюджету під час спільного проживання сторін були його доходи від підприємницької діяльності, а ОСОБА_6 мала невисоку заробітну плату, працюючи на державній службі. Даний факт підтверджується довідкою від 15.08.2012 (т. 1, а.с. 221), з якої вбачається, що середня заробітна плата відповідача за 2011 рік склала 1738,98 грн., при цьому мінімальна заробітна плата в Україні у 2011 році становила від 941,00 грн. до 1004,00 грн. При цьому сторони проживали у приватному будинку, в якому було зроблено ремонт, мали у власності автомобілі, придбані в кредит, на погашення кредиту від 12.06.2008 щомісяця сплачували кошти в розмірі близько 500-600 доларів США, згідно графіка погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1, а.с. 18-20)., що також підтверджує доводи позивача про те, що основним джерелом коштів для існування родини були його прибутки від здійснення підприємницької діяльності. Крім того, будь яких письмових доказів, на підтвердження того, що вказаний кредит був отриманий позивачем для ведення підприємницької діяльності, матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги апелянта ОСОБА_2, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та субєктивної його переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку| про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи| процесуального| права, які призвели| або| могли призвести| до неправильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: