СОЛОМ`янський районний суд міста києва
у х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі: судді Кицюк В.С.

за участю секретаря Поддубняк І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою боржника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», заінтересовані особи відділ Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві, стягував ОСОБА_1, на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2016 року заявник звернувся в суд із вищезазначеною скаргою, в якій просив суд визнати неправомірною постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві Хільченко Р.В. (далі - ВДВС) від 04.03.2016 про відкриття виконавчого провадження ВП №50410084 з примусового виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2016 у справі №760/21822/15-ц, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», мотивуючи свої вимоги наступним.

Так, заявник стверджує, що ВДВС всупереч імперативним положенням Закону України «про виконавче провадження» виніс оскаржувану постанову в той час, як виконавчий документ не містив обов`язкового реквізиту - дати набрання рішення законної сили.

Крім того, подані матеріали до скарги свідчать про те, що в подальшому дане рішення суду було виконане боржником.

В судове засідання заявник та заінтересовані особи своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України.

Представник заявника подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що вимоги за скаргою підтримує в повному обсязі з підстав, викладених в скарзі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Виконавчі листи, що видаються судами підлягають виконанню державною виконавчою службою (ст.17 Закону України «Про виконавче провадження»). При цьому, державні виконавці зобов`язані здійснити необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення.

Згідно ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами.

В свою чергу, згідно ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі повинно бути зазначено:

1)назва і дата видачі документа, найменування органу,

прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2)дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано

документ;

3)повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я

(прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб)

стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або

місце проживання чи перебування (для фізичних осіб),

ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача

та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний

номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників

податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для

фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або

інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного

номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної

влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також

інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав

виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи

можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження

боржника та його місце роботи (для фізичних осіб),

місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника

тощо;

4)резолютивна частина рішення;

5)дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6)строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою

посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і

скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою

печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який

видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із

зображенням Державного Герба України.

Зокрема, за заявою стягувача державний виконавець на підставі виконавчого документа відкриває виконавче провадження з примусового виконання рішення суду (ст.19 Закону України «Про виконавче провадження»)

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Так, судовим розглядом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» Хоиенка В.М., КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було частково задоволені вимоги, серед іншого поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». В цій частині рішення допущено до негайного виконання.

29.02.2016 стягувачу було видано виконавчий лист, в якому знайшли своє відображення всі реквізити, передбачені ст.18 Закону України «Про виконавче провадження». Щодо тверджень заявника про те, що не відображено дату набрання законної сили, то як вбачається з самого документа, то він окремо виданий на дану вимогу, тобто на поновлення стягувача на посаді із чітким зазначенням того, що рішення підлягає негайному виконанню, тобто в цій частині воно є таким, що набрало законної сили негайно в момент проголошення рішення.

Таким чином, встановлені під час розгляду справи обставини спростовують позицію заявника і не дають підстави для висновку про те, що державним виконавцем порушено закон під час здійснення своєї діяльності з виконання вищезазначеного рішення суду.

Щодо позиції заявника у справі, то суд звертає його увагу на імперативних положеннях ч.5 ст.124 Конституції України, згідно яких судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Судове рішення як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Крім того, суд звертає увагу заявника на те, що перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року)

Таким чином, згідно зі статтею 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв'язку із цим суд приходить до висновку, вищезазначене рішення про поновлення на роботі позивача, яке підлягало негайному виконанню, не виконано негайно, мало місце звернення стягувача до виконавчої служби, незважаючи на те, що заявник був присутнім під час оголошення даного рішення в суді.

Бажання чи небажання сторони не на користь якої ухвалено рішення суду, не може бути враховано як поважна причина його невиконання, а навпаки, може бути предметом розгляду зовсім іншого провадження.

Позиція покладати тягар виконання рішення суду, яке допущено до негайного виконання, на «плечі» позивача є неприпустимою, може свідчити про грубе порушення прав останнього і встановлених Конституцією принципів незалежності судової влади, основним елементом яких є обов`язковість судових рішень до виконання, а також протирічить практиці Європейського Суду з прав людини в контексті захисту прав людини та основоположних свобод.

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Оскаржуване рішення було прийнято в межах повноважень державного виконавця, права і свободи заявника не було порушено, оскільки в силу ст.14 ЦПК України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.124 Конституції України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів влади, посадових чи службових осіб і підлягають виконанню на всій території України, а їх невиконання є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в своєму листі від 28.01.2013 № 24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» звертає увагу на те, що відповідно до положень ч.2 ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд, зокрема, визнає оскаржуване рішення незаконним та зобов`язує державного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення, а не скасовує сам ті чи інші рішення ВДВС, як формулює свої вимоги заявник.

Згідно ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 17, 25, 31 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 383-388 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги боржника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», заінтересовані особи відділ Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві, стягував ОСОБА_1, на дії державного виконавця, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена через Солом`янський районний суд м. Києва до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її проголошення. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення ухвали суду, мають право її оскаржити протягом п`яти днів із дня отримання її копії.

Суддя В.С. Кицюк