У х в а л а

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки, відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Білокуракинський районний суд Луганської області рішенням

від 14 квітня 2015 року позов задовольнив частково, постановив стягнути з Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка на користь ОСОБА_4 середній заробіток за один день затримки видачі трудової книжки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 5 по 12 травня 2014 року.

Апеляційний суд Луганської області рішенням від 3 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові щодо скасування наказу про звільнення скасував, постановив у цій частині нове рішення про поновлення ОСОБА_4 на роботі та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 5 травня 2014 року по

3 вересня 2014 року в розмірі 79 тис. 144 грн 34 коп. та 3 тис. 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка задовольнила, рішення суду апеляційної інстанції скасувала, рішення суду першої інстанції залишила в силі.

13 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 40, пункту 3 частини другої статті 42, частини третьої

статті 492 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 3 березня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня, 1 та

21 жовтня 2015 року, 2 березня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 1 жовтня 2013 року, 10 березня та 1 квітня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача на підставі частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням процедури встановленої статтею 492 цього Кодексу. При цьому суди встановили, що ОСОБА_4 одночасно з попередженням про звільнення було запропоновано обійняти інші вакантні посади, заміщення яких відбувалось за результатами проведення конкурсу, а також посади, які не вимагали проходження конкурсу.

Разом з тим, у наданих для порівняння ухвалах містяться такі висновки:

- в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 3 березня

2015 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, указав на те, що відповідач при звільненні позивача не запропонував йому всіх наявних вакантних посад, які позивач міг обійняти;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції зазначив, що відповідач не запропонував позивачу іншу роботу;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, указав на те, що відповідач усупереч рішенню профспілкового комітету щодо відмови у звільненні позивача виніс наказ про припинення трудового договору з позивачем;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, виходив з того, що відповідач усупереч статті 49 КЗпП України не попередив позивача про можливе вивільнення;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін ухвалені у справі судові рішення, зазначив, що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зміст наданих для порівняння судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України

від 1 жовтня 2013 року, 10 березня та 1 квітня 2015 року суд висловив правову позицію, згідно з якою власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Отже, зміст наданих для порівняння постанов Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки, відшкодування майнової та моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого

2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема