Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/54/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

28.09.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Франко В.А.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3, до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 8 вересня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

30 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі ПАТ «Фідобанк») і просив суд визнати недійсними кредитний договір № 014/0456/74/01204 від 8 лютого 2007 року, укладений між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» та ОСОБА_4 а також укладений між тими самими особами іпотечний договір від 9 лютого 2007 року.

В обґрунтування позову зазначено, що 08 лютого 2007 року між ОСОБА_2, та ВАТ «Акціонерний комерційний банк Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», укладено споживчий кредитний договір № 014/0456/74/01204 за умованим якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 36000,00 доларів США на строк з 8 лютого 2007 року по 7 лютого 2027 року, із зобовязанням позичальника повернути кредит згідно графіку та сплатити проценти за користування кредитом, виходячи із 12 % річних.

9 лютого 2007 року в забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № 014/0456/74/01204 від 8 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Акціонерний комерційний банк Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» укладено договір іпотеки предметом якого є трикімнатна квартира №144 , яка розташована по вул.. Кропивницького, 80, в м. Кіровограді, та належить на праві власності іпотекодавцю згідно договору купівлі-продажу.

Протягом тривалого часу позивач, не порушуючи умов договору, але світова економічна криза і стрімке підвищення курсу долара США, призвело до неможливості виконувати зобов'язання. Він вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах є порушенням принципу справедливості, а саме істотний дисбаланс прав та обовязків сторін на шкоду позичальникові в наслідок покладення відповідальності за зміну курсу валюти включно на нього

Крім того він стверджує, що у банку відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка необхідна для використання іноземної валюти, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Кредитний договір не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, умов, визначених п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Договір не містить умов про відповідальність банку. Пункт 6.5 розділу 6 договору містить дискримінаційні відносно позичальника права кредитора вимагати дострокового виконання зобовязань.

Оскільки іпотечний договір є похідним від кредитного договору, то визнання кредитного договору недійсним матиме наслідком недійсність іпотечного договору.

Як на законодавчі підстави своїх вимог. позивач посилався на норми ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст.216, ст.227, 236, ч.2 ст. 548 ЦК України та ст. ст. 3, 11, 18, 21 , 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Кіровський районний суд м. Кіровограда рішенням від 8 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги (а.с. 128 133).

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що обставини, які мають значення для справи, котрі суд визнав встановленими, не є доведеними, а висновки суду не відповідають обставинам справи внаслідок порушення судом норми матеріально та процесуального права. Зокрема позивач зазначав, що суд першої інстанції не прийняв до уваги його аргументи про несправедливість умов кредитного договору, про невиконання банком вимог щодо надання йому повної та достовірної інформації про фінансову послугу. Суд проігнорував доводи позивача про недійсність договору на підставі ст. 227 ЦК України внаслідок укладення відповідачем, який не мав банківської ліцензії на здійснення валютних операцій з фізичними особами. Хибність висновків про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору мала наслідком неправильність вирішення спору про недійсність договору іпотеки.

Відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 143 144) в яких зазначено, що станом на час укладення оспорюваного кредитного договору банк мав відповідні дозволи НБУ, а саме: генеральну ліценцію від 8 лютого 2006 року № 2224 та дозвіл НБУ від 8 лютого 2006 року № 224-1 з додатком. Відповідач вважає, що позивач не може посилатися на положення Постанови правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 так, як вона була прийнята за часом пізніше, ніж укладений оспорюваний договір. Щодо зміни курсу валюти договору, то відповідач вважає, що такий ризик існував на час укладення договору і позивач мав самостійно враховувати його, а тому позивач прийняв свідоме рішення та зробив вибір серед існуючих на той час в банку програм кредитування на користь отримання кредиту в доларах США.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 2 грудня 2015 року апеляційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки зупинено до залучення до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_2, яка настала 29 листопада 2015 року (а.с. 180)

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2016 року апеляційне провадження відновлено та залучено до участі у цивільній справі правонаступника померлого ОСОБА_2 ОСОБА_3 (а.с. 210).

У судове засідання 28 вересня 2016 року сторони, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не зявилися. Позивач ОСОБА_3 подала суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з загостренням психічного захворювання її матері та потребу в сторонньому догляді (а.с. 208). Проте сторони реалізують свої права та виконують процесуальні обовязки в строки, встановлені процесуальним законодавством, і в даній справі такі строки спливли. У клопотанні про відкладення розгляду справи позивачем не вказано строк, на який справу належить відкласти, підстави для зупинення провадження також відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. У звязку з цим та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом першої інстанції встановлено, що 8 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», в подальшому правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Фідобанк», укладено споживчий кредитний договір № 014/0456/74/01204, за умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 36 000 ,00 доларів США на строк з 8 лютого 2007 року по 7 лютого 2027 року , а позичальник зобовязався повернути кредит частинами (щомісячно в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту) та сплатити процентів за користування кредитом, виходячи із 12% річних, за весь час користування кредитом (а.с.9-10).

9 лютого 2007 року в забезпечення виконання боргових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 та ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» укладено договір іпотеки предметом якого є трикімнатна квартира № 144 яка розташована по вулиці Кропивницького, 80, в м. Кіровограді, та належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2,згідно договору купівлі-продажу від 8 лютого 2007 року. Вартість предмета іпотеки сторонами визначена у розмірі 36228,00 грн. (а.с.11-19).

На час укладення спірного кредитного договору у ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» мав банківську ліцензію, видану Національним Банком України в лютому 2006 року, та письмовий дозвіл Національного Банку України на право здійснення операцій визначених п.1-4 ч. ст. 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» з додатоком до нього із переліком операцій, які має право здійснювати Банк, в тому числі й операцій з валютними цінностями (а.с.84-87).

Крім того суд першої інстанції встановив, що позивач по справі був ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту, які він отримав 1 лютого 2007 року, і які містять відомості про валюту кредитування, складові вартості кредиту та інших платежів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність предявленого позову.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Спеціальні підстави недійсності окремих видів правочинів передбачені спеціальними законами.

У позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач вказує на кілька самостійних підстав недійсності оспорюваних ним договорів.

Так, згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»та ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону N 2664-IIIпід поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Аналіз змісту ст. 192 та ч. 1, ч. 3 ст. 553 ЦК України дає підстави для висновку, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на на час укладення оспорюваного кредитного договору такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не було визначено.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Прямих заборон на укладення зі споживачами кредитних договорів в іноземній валюті , на час укладення оспорюваного договору законодавством встановлено не було.

Встановивши, що на час укладення оспорюваного кредитного договору банк діяв на підставі банківської ліцензії, виданої Національним Банком України 8 лютого 2006 року за № 303, та письмового дозволу Національного Банку України від 8 лютого 2006 року № 224-1 додатком до якого АКБ «Престиж» надано дозвіл (право) здійснювати операції з валютними цінностями (а.с.84-87), суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Щодо судження позивача про несправедливість умов кредитного договору внаслідок надання кредит в іноземній валюті та покладення майнової відповідальності за зміну курсу гривні до валюти договору на споживача, колегія суддів вважає, що вони не відповідають змісту ч. 5 ст. 11, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними та обгрунтованими.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неврахування судом факту недотримання банком нормативних вимог про надання йому, як споживачу, повної та достовірної інформації про фінансову послугу, то колегія суддів відзначає, що суд на підставі наявного у справі повідомлення (а.с. 89 90) від 1 лютого 2007 року, яке підписане особисто позивачем по справі, правильно встановив, що банк розяснив ОСОБА_2. умови надання споживчого кредиту, зокрема: мету кредитування, можливі форми забезпечення кредиту, короткі відмінності форм кредитування, форми процентної ставки, розмір та валюти можливого кредиту, строки кредитування, витрати повязані з оформленням кредиту, порядок повернення кредиту, в тому числі достроково, оцінку мана, інформацію про податковий режим сплати відсотків та державні субсидії.

Згідно ч. 2 ст. 11 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомитиспоживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Таким чином банк у встановленій формі дотримався вимог Закону про надання споживачу до укладення кредитного договору інформації про запропоновані послуги, що давало споживачу достатній обсяг інформації для прийняття рішення по питанню кредитування.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 11 цього Закону у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Проте ст. ст. 15 і 23 Закону не передбачають такого правового наслідку невиконання кредитодавцем обовязку надання повної і достовірної інформації споживачу, як недійсність кредитного договору.

При цьому позивач не заявляв вимог з підстав укладення ним договору під впливом помилки або обману.

Посилання позивача на невідповідність наданої інформації положенням Постанови правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 є безпідставним так, як вказана постанова прийнята за часом пізніше, ніж укладений оспорюваний договір.

Враховуючи, що позивач не довів наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, а позов про визнання недійсним договору іпотеки обґрунтовано позивачем приписами ч. 2 ст. 548 ЦК України, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, колегією суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_3 відхилити, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 8 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: