Справа № 460/4210/14 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/6190/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача заставного Б.Р., представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Мисливсько-рибальського господарства «Майдан» та директора МРГ «Майдан» ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації та моральної шкоди,-

встановила:

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до МРГ «Майдан» та директора МРГ «Майдан» ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації та моральної шкоди.

В обґрунтування вимог посилався на те, що з 22.10.2010 року працював на посаді єгеря МРГ «Майдан», був незаконно звільнений 11.02.2013 року, однак рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 30.09.2013 року поновлений на роботі із стягненням заробітної плати за час вимушеного прогулу.

04 грудня 2014 року директор МРГ «Майдан» ОСОБА_5 запросив до свого службового кабінету, де ознайомив з наказом про звільнення його з посади єгеря з 04.12.2014 року за прогули.

З даним наказом не згідний, оскільки з 01 грудня 2014 року він перебував на роботі, виконував покладені на нього обов»язки. В цей час в період з 01 по 04 грудня 2014 року директора і мисливствознавця, який має право контролювати його перебування на роботі, він не бачив, їх не було на роботі.

Про наявність доповідних записок та відповідних актів про його відсутність, які не внесені до відповідного журналу обліку документів, йому ніхто не повідомляв, пояснення від нього не відбиралися.

Факт перебування його на роботі з 01 по 04 грудня 2014 року можуть підтвердити свідки.

На час його звільнення йому не виплачено грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2013 та 2014 роки, а також допомогу на оздоровлення, так як він потребує постійного періодичного лікування.

Крім цього вважає, що незаконними діями з боку відповідача йому завдано моральних страждань, заподіяну моральну шкоду, які він оцінює в розмірі 10000 гривень.

Просив постановити рішення, яким поновити його на посаді єгеря МРГ «Майдан» Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України з 04.12.2014 року, стягнути з МРГ «Майдан» Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України заробітну плату за час вимушеного прогулу, грошову компенсацію за невикористані відпустки за період 2013-2014 роки в розмірі 2440 гривень, грошову допомогу на оздоровлення за період 2013-2014 роки в розмірі 2440 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 березня 2016 року позов ОСОБА_4 до Мисливсько-рибальського господарства «Майдан» та директора МРГ «Майдан» ОСОБА_5 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Мисливсько-рибальського господарства «Майдан» на користь ОСОБА_4 2440 грн. грошової компенсації за невикористані відпустки за 2013-2014 роки.

У решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.09.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та з неповним зясуванням обставин справи, тому підлягає скасуванню.

Звертає увагу на те, що журнал обліку виходу на роботу єгеря МРГ «Майдан» ОСОБА_4 був заведений лише на нього і тільки після того, як він був поновлений на роботі рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 30.09.2014 року, що свідчить про упереджене ставлення до нього зі сторони директора МРГ «Майдан» ОСОБА_5

Апелянт вважає, що судом не було надано належної оцінки доказам по справі, зокрема показам свідків.

При цьому, з моменту закінчення сезону рибальства на території МРГ «Майдан» журнал обліку виходу на роботу єгеря ОСОБА_4 був перенесений в кабінет директора і він, як особа на яку такий журнал був заведений, не мав доступу, журнал виходу на роботу на інших працівників не вівся.

Звертає увагу на те, що у МРГ «Майдан» не ведеться журнал обліку будь-яких документів, тому не можливо встановити, чи в період з 01 по 03 грудня 2014 року були присутні на роботі інші працівники, в тому числі директор МРГ «Майдан» та мисливствознавець.

Ставить під сумнів покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки такі не чіткі, а доповідні писались ними за вказівкою директора МРГ «Майдан», в якого останні є в підпорядкуванні.

При цьому, суд не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які не є працівниками МРГ «Майдан».

Можливості надати пояснення з приводу відсутності на роботі йому не надали, такої пропозиції від директора МРГ «Майдан» ОСОБА_5 не було.

Крім цього, на думку апелянта не можливо встановити на великій території МРГ «Майдан» відсутність чи наявність працівника, не зателефонувавши йому.

Просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що позивач під час виконання трудових обов'язків притягувався до дисциплінарної відповідальності, повторно допустив порушення трудової дисципліни у виді прогулу, тому із дотриманням встановленого законом порядку був звільнений з роботи, у зв'язку із чим заявлені позовні вимоги про виплату допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Разом із тим, задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив із того, що позивач у 2013 році та в 2014 році не перебував у щорічний оплачуваній відпустці, після звільнення з роботи з ним не було проведено повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

Враховуючи матеріали справи та досліджені судом першої інстанції докази, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, тому оскаржуване рішення необхідно залишити в силі виходячи з такого.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст. ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що позивач ОСОБА_4 був незаконно звільнений з посади єгеря МРГ «Майдан» Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 30.09.2013 року поновлений на роботі, і згідно наказу № 8 від 28.04.2014 року допущений до виконання своїх посадових обовязків єгеря.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно посадової інструкції, з якою ОСОБА_4 ознайомлений про що свідчить його особистий підпис, єгер МРГ «Майдан» підпорядкований директору та мисливствознавцю господарства, несе матеріальну відповідальність за стан спортивних ставків № 5-6 (гідроспоруд, облаштування містків, столиків, навісів, чистоту прилеглої території, зобов»язаний прибувати на роботу з понеділка по п»ятницю о 09 год. 00 хв. і відбувати з роботи о 18 год. 00 хв. з обідньою перервою з 13 до 14 год., з відміткою у журналі виходу на роботу (а.с. 35).

Судом встановлено, що 01 грудня 2014 року, 02 грудня 2014 року та 03 грудня 2014 року позивач ОСОБА_4 без поважних причин був відсутній на робочому місці та не виконував свої посадові обов»язки.

З доповідних записок мисливствознавця ОСОБА_6 та комісійних актів вбачається, що в робочий час з 01 по 04 грудня 2014 року єгер ОСОБА_4, який мав відремонтувати два рибальські містки на озері № 5, був відсутній на робочому місці, на телефонні дзвінки не відповідав, самоусунувся від виконання посадових обовязків (а.с. 37-43).

З оглянутого журналу обліку виходу на роботу єгеря ОСОБА_4 вбачається, що останній запис про вихід на роботу значиться 23.10.2014 року.

Зазначені обставини підтверджені допитаними в судовому засіданні як свідків мисливствознавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Частиною першою ст. 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, зокрема є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Наказом № 26 від 04.12.2014 року на підставі доповідних записок та актів про відсутність на роботі, ОСОБА_4 звільнено з посади єгеря за прогул за ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України (а.с. 6-7, копії трудової книжки та наказу).

Покази свідків, що стосуються присутності на робочому місці позивача, місцевим судом обґрунтовано оцінено критично.

В свою чергу, розглядаючи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2016 року, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що апеляційний суд під час розгляду справи не звернув уваги на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено лише на основі показань свідків, які писали акти про відсутність позивача на робочому місці, та не зазначив обставин і фактів на спростування доводів апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем стосовно нього заведено журнал виходу на роботу, що передбачено його посадовою інструкцією.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України).

З метою обєктивного розгляду справи колегія суддів за правилами ст. 212 ЦПК України оглядає в судовому засідання журнал обліку виходу на роботу єгеря ОСОБА_4, з якого беззаперечно встановлено відсутність підписів останнього після 23.10.2016 року.

Крім цього, колегія суддів виходить з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтримку твердження апелянта про відсутність можливості відмічати вихід на роботу у журналі з підстав перебування такого у кабінеті директора, такі не надані і в апеляційній інстанції.

Як розяснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У п. 24 цієї ж Постанови вказано, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п. 3 чи п4 ст. 40 КЗпП. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Порядок застосування дисциплінарних стягнення врегульовано ст. 149 КЗпП України.

Зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вимоги про зажадання від позивача письмових пояснень про порушення трудової дисципліни виконав, що підтверджується ОСОБА_1 про відмову працівника ОСОБА_4 в присутності членів комісії надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі (а.с. 43).

Разом з тим, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 дійсно в 2013-2014 роках не перебував у щорічний оплачуваній відпустці, а після звільнення з роботи з ним не було проведено повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що в день звільнення 04.12.2014 року позивачу була виплачена заробітна плата в сумі 1024 грн. 03 коп.

Згідно наданого відповідачем розрахунку та довідки компенсація за невикористану відпустку за 2014 рік працівнику ОСОБА_4 нарахована в розмірі 1274 грн. 04 коп., компенсація за відпустку за 2013 рік не була нарахована, відтак суд правильно стягнув з відповідача 2440 грн. 00 коп. компенсації за невикористані відпустки за 2013-2014 роки.

В свою чергу, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

Оскільки матеріалами справи не доведено неправомірних дій відповідача МРГ «Майдан» та його директора, які б виразилися у незаконному звільненні позивача, відсутні підстави вважати, що останньому спричинена моральна шкода, у зв'язку з чим, на думку колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_10