Провадження 2/127/4/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Коберник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 мотивувала вимоги тим, що 25.09.2008 року уклала із ОСОБА_2 договір позики, на виконання якого передала відповідачеві 20 000 доларів США, а відповідач зобов`язався не пізніше 25 числа кожного місяця виплачувати відсотки, про що написав розписку.

Крім того, в листопаді 2008 року вони знову уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичила відповідачеві 3000 доларів США. Він зобов`язавався повернути борг з відсотками за вимогою, що разом мало складати 10 000 доларів США.

Однак, умов договорів відповідач не виконав, суми позик та відсотків за користування коштами не повернув, тому на підставі ст.ст. 625, 1049 ЦК України позивач просила стягнути з відповідача суму боргу по двох розписках та 3% річних.

Уточнюючи розрахунок заборгованості (а.с. 36), по розписці від 25.09.2008 року просила стягнути суму боргу 20 000 доларів США, в еквіваленті, який станом на 11.04.2016 року становить 512 596 грн. та 3% річних 107 645,16 грн.

По договору позики, що був укладений в листопаді 2008 року просила стягнути борг 3000 доларів США, що еквівалентно 76 889,400 грн. та проценти, обумовлені розпискою, що загалом складає 10 000 доларів США, що еквівалентно 256 298 грн.

В судове засідання 04.05.2016 року представник позивача ОСОБА_3 не з`явилась, просила позов задоволити та стягнути кошти по договорах позики станом на 11.04.2016 року відповідно до уточнених вимог в сумі 878 341,16 грн., а також судові витрати. В судовому засіданні 23.02.2016 року представник позивача пояснила, що позивач отримав кошти по двом розпискам на невизначений строк, ніколи не заперечував факту отримання коштів, а по розписці від 25.09.2008 року до липня 2015 року сплачував позивачу проценти в різних сумах, чим визнавав борг. По договору позики від листопада 2008 року він жодної суми не повернув, проте обіцяв розрахуватись. Оскільки в розписках не встановлені строки повернення позики, вважає, що підлягає застосуванню ст. 1049 ЦК України. Представник також визнала, що письмової вимоги до відповідача ОСОБА_1 не пред`являла.

Відповідач ОСОБА_2 подав письмові заперечення, згідно яких просив відмовити в позові (а.с. 21-22). Разом з тим, в судовому засіданні 23.02.2016 року позов визнав частково. Повідомив, що між ним і позивачем існували довірливі стосунки і вони вирішили вкласти спільні кошти для ведення бізнесу, тому у вересні 2008 року він позичив у ОСОБА_1 суму 100 800 грн. і щомісяця повертав їй відсотки по 200 доларів США. В листопаді 2008 року він знову позичив 3000 доларів США і зобов`язався повернути 10 000 доларів США суму боргу разом з відсотками, проте зобов`язання не виконав, оскільки віддав ці кошти іншій людині з метою отримання прибутку, але йому ці гроші також не повернули. Просив врахувати, що він не може виконати свої грошові зобов`язання через важкий матеріальний і в зв`язку з тим, що не працює, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, тому обіцяв повернути борг в сумі 100 000 грн. частинами. Оскільки позивач знала, що він не зможе повернути кошти по розпискам з кінця 2008 року також просив застосувати строк позовної давності.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 25.09.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, на виконання якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 20 000 доларів США (еквівалент 100 800 грн.), а відповідач зобовязався повернути всю суму та виплачувати проценти не пізніше 25 числа кожного місяця (а.с. 3).

Крім того, в листопаді 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 3000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути суму позики разом з відсотками, в сумі 10 000 доларів США (а.с. 3).

На підтвердження укладення договорів позики та їх умов, а також отримання позичальником від позикодавця визначених грошових сум позивач надала оригінали розписок, які були оглянуті в судовому засіданні.

Факт написання розписок і отримання коштів від позивача підтвердив ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що сторони домовились з усіх істотних умов по договорам позики і дані договори укладені з дотриманням вимог ст.ст. 1046-1047 ЦК України.

Твердження відповідача, що він отримав по розписці від 25.09.2008 року суму позики в гривнях, а не в іноземній валюті, суд вважає безпідставним, оскільки таке твердження відповідача спростовується письмовим документом розпискою від 25.09.2008 року.

Станом на день розгляду справи судом відповідач ОСОБА_2, в порушення взятих на себе зобовязань та вимог ст. 1049 ЦК України, борг по розпискам не повернув, що він також визнав в судовому засіданні, тому дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними зобов`язальними і при вирішенні спору суд застосовує норми глави 48, 51, 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ч. 2 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок виконання зобов`язання належним чином також визначений ст.ст. 526, 629 ЦК України.

Оскільки договорами позики не встановлені строки повернення позики, і позивач та відповідач не надали належних доказів того, що позикодавець ОСОБА_1 пред`являла вимогу про повернення позову, суд вважає, що строк виконання зобов`язання настав з дня звернення до суду з позовом 15.12.2015 року.

Відповідно до наданої позивачем уточненої позовної заяви із розрахунком (а.с. 36) сума боргу станом на 11.04.2016 року по розписці від 25.09.2008 року складає 20 000 доларів США (еквівалент 512 596 грн.) та 3 проценти річних від простроченої суми за 7 років 107 645,16 грн., а всього 620 241,16 грн. По розписці від листопада 2008 року сума боргу разом із відсотками 10 000 доларів США становить еквівалент 258 100 грн.

Всього сума боргу станом на 11.04.2016 року за розрахунком позивача становить 878 341,16 грн.

Суд вважає, що борг підлягає частковому стягненню з відповідача.

Так, згідно розписки від 25.09.2008 року сума позики становить 20000 доларів США, станом на 04.05.2016 року еквівалент 504 000 грн., оскільки НБУ встановлений офіційний курс 25,200 грн. за 1 долар США.

Розмір процентів розпискою не визначений.

Позовна вимога в частині стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) за 7 років в сумі 107 645,16 грн. задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що за розпискою від 25.09.2008 року сторони не визначили строк повернення позики, від якої слід було відраховувати час прострочення. Також суду не надано доказів, що ОСОБА_1 до звернення до суду із позовом пред`являла позикодавцю письмову вимогу про повернення позики, яку він мав би виконати згідно ст. 1049 ЦК України протягом 30 днів.

По договору позики, що укладався в листопаді 2008 року, сума боргу разом із процентами становить 10 000 доларів США, що на день розгляду справи відповідає еквіваленту 252 009,07 грн.

Оскільки у зобов`язаннях ОСОБА_2 визначені грошові еквіваленти в іноземній валюті, а позивачем пред`явлені вимоги про стягнення боргу по договорам позики в гривнях, суд, враховуючи вимоги ст. 533 ЦК України, вважає необхідним стягнути суми в гривнях, що визначаються за офіційним курсом на день ухваленні рішення.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума боргу по договору позики від 25.09.2008 року в сумі 504 000 грн., а по договору позики, що укладався в листопаді 2008 року 252 009,07 грн.

Загальна сума, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, становить 756 009,07 грн.

Строк позовної давності, про який заявив відповідач, застосуванню не підлягає, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що договорами позики не встановлені строки повернення позики, а письмову вимогу позивач пред`явила лише звернувшись до суду із позовом. Доказів того, що ОСОБА_1 знала про порушення свого права ще з 2008 року, але вимогу не пред`явила, відповідач не надав.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» станом на день предявлення даного позову за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, ставка судового збору становила 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (487,2 грн. 6 090 грн.)

Враховуючи ціну позову, позивачка мала б сплатити судовий збір в сумі 6090 грн.

Ухвалою від 23.12.2015 року сплата судового збору була відстрочена до ухвалення рішення у справі.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволений частково (на 86%), суд вважає, що відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам 5237,40 грн.

Позивачем понесені витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн., що підтверджується витягом з договору, укладеного 02.02.2016 року, ордером адвоката ОСОБА_3, актом виконаних робіт від 11.04.2016 року та квитанцією про оплату послуг адвоката. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає також необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 3440 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 261, 526, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 25.06.2008 року в сумі 504 000 (п`ятсот чотири тисячі) грн. та за договором позики, що укладений в листопаді 2008 року в сумі 252 009 (двісті п`ятдесят дві тисячі дев`ять) грн. 07 коп., а всього 756 009 (сімсот п`ятдесят шість тисяч дев`ять) грн. 07 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 5237,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3440 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів.

Особи, які брали участь в справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: