У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., Мазур Л.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про визнання договору про користування електричною енергією укладеним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі - ВАТ «Запоріжжяобленерго») про визнання договору про користування електричною енергією укладеним.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про зобов'язання укласти договір та про зобов'язання підключення до електричної мережі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2014 року, позов задоволено. Зобов'язано ВАТ «Запоріжжяобленерго» укласти з ОСОБА_4 договір на користування електричною енергією на цілісний майновий комплекс нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано ВАТ «Запоріжжяобленерго» підключити цілісний майновий комплекс нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, до електричної мережі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ВАТ «Запоріжжяобленерго» задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

25 травня 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги, зазначивши, що об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності Селянському (фермерському) господарству «Марія» (С(Ф)Г «Марія»).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2012 року у справі № 2-1905/2012 право власності на 1/3 частини СФГ «Марія» визнано за позивачем.

Зазначала, що вказаний об'єкт нерухомості став предметом злочинних посягань, внаслідок чого є речовим доказом у кримінальному провадженні та знаходиться під арештом на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2014 року. Цією ж ухвалою вказаний об'єкт нерухомості було передано їй на відповідальне зберігання з правом укладання, в тому числі, договору електропостачання. Тобто, вона здійснює користування об'єктом нерухомості як фізична особа.

Договір про користування електроенергією щодо вказаного об'єкта нерухомості було укладено 14 серпня 1998 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» та С(Ф)Г «Марія», однак власник не має права фактичного володіння об'єктом нерухомості через призначення керівником С(Ф)Г «Марія» арбітражного керуючого Амельченка П.Д., а дії останнього спрямовані на знищення об'єкта нерухомості, що включає і відключення об'єкта від мереж електропостачання.

Вказувала на те, що з метою захисту свого права власності та відновлення електропостачання вона звернулась до відповідача із заявою про укладення договору, в якій просила укласти договір про користування електроенергією з нею як з фізичною особою. Однак, договір не було укладено, що суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Правил користування електричною енергією, Закону України «Про захист прав споживачів», та порушує її право власності.

Просила визнати договір про користування електроенергією укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії, яким є додаток № 3 до Правил користування електричною енергією від 17 жовтня 2005 року № 910. Також у позовній заяві зазначила зміст та умови договору, що відповідають наведеному вище додатку № 3 до Правил користування електричною енергією.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням суду за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/3 частини С(Ф)Г «Марія» в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 серпня 2014 року накладено арешт на цілісний майновий комплекс нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та передано його на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_4 з правом укладання договорів водопостачання, електропостачання, газопостачання, охорони щодо означеного об'єкта нерухомості.

ОСОБА_4 звернулась до відповідача із заявою про укладання договору на користування електричною енергією, в якому просила на укласти договір на користування електричною енергією на цілісний майновий комплекс нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, та підключити його до електричної мережі.

Однак, згідно з відповіддю відповідача на вказану заяву, на даний час у ВАТ «Запоріжжяобленерго» є укладений договір на постачання електричної енергії на об'єкти за адресою: АДРЕСА_1, який не було розірвано, що може призвести до неможливості визначення, хто зі споживачів буде відповідати за можливі порушення договору.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, установлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір, суди правильно виходили з того, що відповідно до рішення господарського суду Запорізької області від 29 квітня 2015 року та постанови апеляційної інстанції, власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1, є С(Ф)Г «Марія», а ОСОБА_4 є власником 1/3 частини корпоративних прав С(Ф)Г «Марія». Оскільки у власника вказаних корпоративних прав не виникло право власності на майно чи на частку майна, яке належить селянському господарству, то відсутні правові підстави укладення договору між сторонами у цій справі.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. МазурЛ.М.