Справа № 301/603/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палат и у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника відповідача адвоката Чейпеша Р.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду від 21 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ПрАТ СК «АХА Страхування» 13.03.2015 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. 03.06.2012 позивач уклав із ТОВ «Соні Україна» договір добровільного страхування наземного транспорту № 0185а/12корп-05, згідно з яким узяв на себе зобов'язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належного страхувальнику автомобіля НОМЕР_1, його окремих частин чи додаткового обладнання.

15.08.2012 на автодорозі Київ-Чоп сталася ДТП, у результаті зіткнення автомобіля НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3, автомобіля НОМЕР_2, з причепом «Kogel», д/н НОМЕР_5, яким керував ОСОБА_2, та автомобіля НОМЕР_4, застрахований автомобіль марки «Skoda» був пошкоджений. Винним у ДТП є ОСОБА_2, що стверджується постановою Іршавського районного суду від 27.09.2012. Визначена встановленим порядком вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1, становить 31265,27 грн, страхове відшкодування відповідно до умов договору було визначене в розмірі 28713,93 грн і було виплачене страхувальнику 23.10.2012.

Виходячи з цих обставини та відповідно до положень ст. 1166, ст. 1188 ч. 1 п. 1, ст. 1191 ч. 1 ЦК України, страховик, який здійснив страхову виплату, має право регресної вимоги до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, а відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Водночас, беручи до уваги, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ СК «Універсальна» відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (страховий поліс АВ/7731236), ПАТ СК «Універсальна» сплатила позивачу відповідно до умов страхування та положень ст.ст. 12, 22, 29 указаного Закону (за вирахуванням франшизи та з урахуванням зносу транспортного засобу) 20683,97 грн у рахунок компенсації виплаченого позивачем страхового відшкодування.

Таким чином, здійснене за винного відшкодування позивачу не покрило всього розміру шкоди, тому за правилами ст. 1194 ЦК України відповідач у разі недостатності такої виплати для повного відшкодування шкоди зобов'язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 8029,96 грн (28713,93 грн - 20683,97 грн).

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на принцип повного відшкодування шкоди та на відсутність реакції відповідача на письмові вимоги щодо сплати зазначених коштів, позивач просив стягнути в порядку регресу на свою користь із відповідача матеріальні збитки в розмірі 8029,96 грн і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Іршавського районного суду від 21.04.2015 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ СК «АХА Страхування» в порядку регресу завдані збитки в сумі 8029,96 грн і у відшкодування витрат по оплаті судового збору 243,60 грн.

Відповідач рішення суду оскаржив, вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, зокрема, що суду належало встановити чи були порушені права та інтереси позивача, а якщо так, то ким. У скарзі зазначається, що цивільно-правова відповідальність апелянта за шкоду, завдану транспортним засобом, була застрахована, ліміт страхового відшкодування за майнову шкоду становив 50000,00 грн, тому за встановленими правилами вся сума страхового відшкодування, що була виплачена позивачем, повинна була бути компенсована страховиком ПАТ СК «Універсальна», а у випадку недостатності коштів для покриття збитків від виплати страхового відшкодування позивачу належало звертатися з позовом до ПАТ СК «Універсальна». Просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, зокрема, що правовідносини між сторонами спору регулюються не правилами щодо страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, а загальними правилами щодо страхування, відповідно до яких позивач набув право вимоги з відповідача пред'явленого до стягнення відшкодування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Чейпеша Р.В., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника позивача, який заявляв відповідне клопотання, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов по суті, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Проте, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і не зв'язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі, зокрема, змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, залучати для участі в ній третіх осіб, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України).

ПрАТ СК «АХА Страхування» пред'являючи позов до ОСОБА_2 та задовольняючи його - суд першої інстанції виходили з того, що саме ця особа повинна відповідати за вимогою про відшкодування страховику матеріальних збитків у порядку регресу. Такий висновок не враховує дійсних обставин справи та не ґрунтується на законі. Позивач виходив із таких обставин.

03.06.2012 ПрАТ СК «АХА Страхування» уклало з ТОВ «Соні Україна» договір добровільного страхування наземного транспорту № 0185а/12корп-05, згідно із яким страховик узяв на себе зобов'язання компенсувати пошкодження або знищення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належного страхувальнику автомобіля НОМЕР_1, його окремих частин чи додаткового обладнання (а.с. 8-18).

15.08.2012 на автодорозі Київ-Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті зіткнення автомобіля НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3, автомобіля НОМЕР_2, з причепом «Kogel», д/н НОМЕР_5, яким керував ОСОБА_2, та автомобіля НОМЕР_4, застрахований автомобіль марки «Skoda» був пошкоджений. Обставини ДТП містяться у Відомостях № 9055365 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 34-35), Заяві від 16.08.2012 № 299/07 про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу, поданій страхувальником ТОВ «Соні Україна» страховику ПрАТ СК «АХА Страхування» (а.с. 19-22), в інших матеріалах справи. Винним у ДТП є ОСОБА_2, якого постановою Іршавського районного суду від 27.09.2012 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром 340,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 36).

Поряд із цим, у Відомостях № 9055365 про ДТП містяться дані про те, що власником вантажного автомобіля НОМЕР_2, з причепом «Kogel», д/н НОМЕР_5, є ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а також міститься вказівка на поліс АВ/7731236 страхування цивільно-правової відповідальності власника указаного транспортного засобу, виданий ПАТ СК «Універсальна» зі строком дії до 13.08.2013 та з лімітом страхового відшкодування за майнову шкоду у 50000,00 грн. Інформація про цей поліс страхування, де страхувальником є ОСОБА_4, міститься й на а.с. 37. Постановою Іршавського районного суду від 27.09.2012 встановлені установчі дані щодо порушника ОСОБА_2, у яких зазначене місце його роботи водієм у приватного підприємця ОСОБА_4.

Даними Висновку № 427/12 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 27.08.2012 (а.с. 42-54), іншими матеріалами справи підтверджуються факти пошкодження внаслідок ДТП автомобіля НОМЕР_1, і заподіяння страхувальнику збитків у розмірі 22967,43 грн. За розрахунком страхового відшкодування та страховим актом від 22.10.2012 № 1.001.12.00502/VESKO28373, складеними ПрАТ СК «АХА Страхування», розмір такого відшкодування був визначений у 28713,93 грн, ці кошти страховик на виконання своїх зобов'язань сплатив за ремонт автомобіля платіжним дорученням від 23.10.2012 № ДП00009926 (а.с. 55-59). На факт одержання ПрАТ СК «АХА Страхування» від ПАТ СК «Універсальна» 20683,97 грн у якості компенсації сплаченого позивачем страхового відшкодування (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля та за вирахуванням 510,00 грн франшизи за страховим полісом АВ/7731236) посилається позивач, проте, щодо цього факту не надано документального підтвердження.

Таким чином, страховик ПрАТ СК «АХА Страхування» володів інформацією про те, що страхувальником за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, укладеним із ПАТ СК «Універсальна» (поліс АВ/7731236), був ОСОБА_4, а не ОСОБА_2, а установчі дані щодо ОСОБА_2, зазначені в судовому рішенні, у сукупності з іншими матеріалами справи давали обґрунтовані підстави додатково з'ясувати, чи є ОСОБА_2 у цьому конкретному випадку особою, яка повинна відповідати в порядку регресу за відшкодування матеріального збитку перед позивачем. Відповідні відомості містяться в матеріалах, наданих суду позивачем.

Під час апеляційного розгляду справи представник відповідача пояснив, що на момент ДТП ОСОБА_2 офіційно перебував у трудових відносинах із приватним підприємцем ОСОБА_4, у якого працював водієм вантажного автомобіля. Це підтверджується наданими апеляційному суду копією «Трудового договору між працівником і фізичною особою» від 16.01.2012, зареєстрованого Іршавським районним центром зайнятості 23.01.2012 за № 81, і записом від 16.01.2012 № 1 у трудовій книжці ОСОБА_2, що була видана роботодавцем приватним підприємцем ОСОБА_4 16.01.2012. З огляду на це, представник відповідача у судовому засіданні вказував на необґрунтованість пред'явлення позову до ОСОБА_2, позаяк ДТП мало місце під час виконання його довірителем трудових обов'язків і такі вимоги належало пред'являти до особи, із якою він перебував у трудових відносинах.

Утім, із претензією про відшкодування шкоди в розмірі 8029,96 грн різниці між виплаченим страховим відшкодуванням і, як зазначено в претензії, одержаною від іншого страховика компенсацією (а.с. 60-62), із відповідним позовом ПрАТ СК «АХА Страхування» звернулося не до ОСОБА_4, а до ОСОБА_2 Позивач ініціював спір про відшкодування в порядку регресу завданого йому майнового збитку, відповідальним за який визначив ОСОБА_2, чим, серед іншого, визначив і фактичні та правові підстави позову. Позивач не взяв до уваги наведених вище обставин та, відповідно, не зважив на особливості регулювання спірних правовідносин, що з цих обставин випливають.

ЦК України передбачає обов'язок особи, яка неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдала майнової шкоди іншій фізичній або юридичній особі, відшкодувати її в повному обсязі; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ст. 1166 ч.ч. 1, 2). Норми ЦК України встановлюють також правила, згідно з якими:

юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (ст. 1172 ч. 1);

шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ст. 1187 ч.ч. 2, 5);

особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194);

особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ст. 1191 ч. 1).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 16 Закону України «Про страхування» (Закон № 85/96-ВР), за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Виходячи з положень ст.980 ч. 1 п.п. 2, 3, ст. 999 ЦК України, ст. 5, ст. 6 ч. 1, ч. 4 п.п. 6, 12, ст. 7 ч. 1 п. 9 Закону № 85/96-ВР, майнове страхування, страхування цивільної відповідальності за відповідними видами страхування може бути як добровільним, так і обов'язковим, при цьому, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов'язковим.

За правилами, що випливають із наведених положень закону, та згідно зі ст.ст. 1, 3, 5, 6, 21, Розділу ІІІ Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV), з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників, що уклали зі страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну під час експлуатації наземного транспортного засобу, здійснюється обов'язкове страхування такої цивільно-правової відповідальності.

При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому Законом 1961-IV порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, страховик здійснює страхову виплату страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката), в т.ч., має право здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків (ст. 979, ст. 990 ч. 1 ЦК України, ст. 16 ч. 1 Закону № 85/96-ВР, ст.ст. 6, 17, ст. 21 п. 21.1., ст.ст. 22, 35-37 Закону № 1961-IV).

Законом установлено правило суброгації щодо майнового страхування, яке передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону № 85/96-ВР). Правила щодо регресу та правила щодо суброгації мають різні підстави та наслідки застосування.

Виходячи з викладених вище обставин та правил цивільної відповідальності за заподіяну шкоду, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових обов'язків на підставі трудового договору із особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору і завдала шкоди у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно. Фізична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових обов'язків на підставі трудового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного заподіювача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

З урахуванням правил щодо регресної вимоги до особи, безпосередньо винної у заподіянні шкоди, не суперечитиме закону пред'явлення за вибором потерпілого вимоги про відшкодування шкоди безпосередньо до такої винної особи лише в тому випадку, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає (у даному випадку - роботодавця), однакові. Втім, якщо за встановленими правилами щодо повного відшкодування завданої шкоди приватний підприємець ОСОБА_4 як роботодавець, власник джерела підвищеної небезпеки, яким у момент ДТП виконуючи свої трудові обов'язки керував водій ОСОБА_2, відповідає за шкоду саме в такому повному обсязі, то межі відповідальності працівника визначаються відповідно до приписів КЗпП України.

Положеннями ст.ст. 130, 132, 136, 138 КЗпП України визначено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника; ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством; за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку; матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві; покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника і лише в інших випадках покриття шкоди провадиться шляхом подання власником позову до суду, при цьому, обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника покладається на власника. Випадки повної матеріальної відповідальності працівника за завдану підприємству майнову шкоду встановлені ст. 134 КЗпП України.

Отже, відповідно до закону межі цивільної відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки та особи, яка керувала ним під час ДТП, за завдану шкоду є різними і протилежного у справі не встановлено, як не встановлено і неправомірності заволодіння відповідачем транспортним засобом. За обставинами справи та з урахуванням вимог закону, що регулюють спірні правовідносини, умов правочинів щодо страхування, фактично має місце спір між ПрАТ СК «АХА Страхування» і приватним підприємцем ОСОБА_4 щодо відшкодування збитків, яких зазнав позивач у зв'язку з виплатою страхового відшкодування. Відтак, належним відповідачем у справі за позовом про відшкодування шкоди у правовідносинах, що виникли передусім з договору добровільного страхування наземного транспорту, а також з договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу та з факту ДТП, є власник джерела підвищеної небезпеки та сторона відповідного правочину приватний підприємець ОСОБА_4 Належних правових підстав для пред'явлення страховиком ПрАТ СК «АХА Страхування» позову про відшкодування збитків у порядку регресу поза власником транспортного засобу безпосередньо до ОСОБА_2 немає, а ті, що наведені у заяві такими визнати не можна. Належність ОСОБА_2 як відповідача за пред'явленими вимогами позивачем не була обґрунтована.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред'явив позов до ОСОБА_2, а до приватного підприємця ОСОБА_4 відповідні вимоги не пред'являлися. Тож позов був пред'явлений, а справу було вирішено щодо неналежного відповідача. Приватний підприємець ОСОБА_4, який виходячи із суті спірних правовідносин повинен відповідати за позовом, не брав участі у справі, тоді як саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, пред'явити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо права на відшкодування збитків у порядку регресу мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач - власник джерела підвищеної небезпеки, сторона договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу та роботодавець приватний підприємець ОСОБА_4

Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про участь приватного підприємця ОСОБА_4 в якості відповідача не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Вирішення питання щодо участі в справі належного відповідача, яким є фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, має істотне процесуальне значення і з огляду на необхідність правильного визначення підвідомчості справи (ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України, ст. 1, ст. 12 ч. 1 п. 1, ст. 21 ГПК України).

Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв'язання спору не йдеться. Обґрунтованість чи необґрунтованість позову по суті, інші обставини наразі значення не мають.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення справи щодо неналежного відповідача, без участі в ній належного та необхідного для вирішення спору відповідача, є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові, пред'явленому до ОСОБА_2, відмовити.

Керуючись ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Іршавського районного суду від 21 квітня 2015 року скасувати, у позові Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовити.

Стягнути з ПрАТ СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_2 121,80 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді