Справа № 536/2316/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Колотієвського О.О.,

при секретарі - Курбановій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Позивач позовні вимоги мотивувала тим, що 10 листопада 1998 року вона з відповідачем уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Білецьківською сільською Радою, про що в книзі записів актів про одруження зроблено запис № 24 від 10.11.1998 року.

Від шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З лютого місяця 2013 року вони фактично припинили шлюбні відносини.

Рішенням Кременчуцького районного суду від 26 січня 2015 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

У позивача є родичі в Російській Федерації, яких вона хотіла б побачити, і звісно брати до поїздок дітей. Крім цього, вона має бажання і намір оздоровлювати дітей в період канікул, для чого потрібен виїзд за межі державного кордону України.

Позивач звернулася до відповідача, з проханням надати нотаріально засвідчену згоду на виїзд їх доньок за кордон України тимчасово для оздоровлення та в гості терміном до досягнення дітьми 16-річного віку. Однак відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дітей.

Оскільки відповідач відмовляється від надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд доньок за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини з метою захисту прав дітей, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом.

На підставі викладеного позивач просила суд постановити рішення, яким:

- надати дозвіл на виїзд за межі України з метою відпочинку, лікування та/оздоровлення громадянці України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення нею 16 - річного віку;

- надати дозвіл на виїзд за межі України з метою відпочинку, лікування та/оздоровлення громадянці України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення нею 16 - річного віку.

28 грудня 2015 року, від відповідача ОСОБА_2 надійшло заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що з поданою позовною заявою ОСОБА_1 не погоджуюся та вважає її необґрунтованою, своє заперечення мотивув тим, що позивач у своїй позовній заяві не визначає конкретний період на який вона хоче вивезти дітей.

Зважаючи на те, що батьки дітей є рівними у своїх правах щодо виховання дітей відсутність відповідного часового проміжку перебування у іншій державі надає можливість матері перебувати за межами України необмежений час, тобто до 16 річчя дітей та позбавляє батька на участь у вихованні та житті дітей.

Також в позові позивач зазначає, що хотіла вивозити дітей до своїх родичів, але

жодного доказу на підтвердження проживання у Російській федерації родичів не надає.

Крім того позивач зазначає, що має бажання та намір оздоровлювати дітей в період канікул для чого потрібен виїзд за межі держаного кордону.

З такою позицією відповідач не погоджується тому, що позивач жодним доказом не підтверджує, що виїзд буде здійснюватися з метою оздоровлення дітей, до того ж не зрозуміло чому необхідно виїжджати за межі країни. В Україні є Чорне та Азовське море, гори, є водойми та місця відпочинку.

Зважаючи на те, що позивач зазначає, що вона хотіла б вивозити дітей до Російської федерації та на відпочинок за кордон в порушенні ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, вона у позові не довела, що її бажання слугує інтересам дітей, що дитині необхідно виїжджати в іншу країну, тим більше в Російську федерацію у якою з Україною напружені стосунки.

Відповідач вважає, що позивач не довела необхідність вивезення дітей за кордон, не надала належних та допустимих доказів того, що вивезення дітей слугує їхнім інтересам, крім того безконтрольний без будь-яких термів дозвіл на вивезення дітей буде порушувати права батька. На підставі вищевикладеного просив суд відмовити у задоволені позовної заяви ОСОБА_1

28 грудня 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшла заява про уточнення позовних вимог в якому позивач просить ухвалити рішення, яким:

- надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з метою відпочинку, лікування та/чи оздоровлення громадянці України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення нею 16 - річного віку

- дозволити ОСОБА_1 або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_2, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України з метою відпочинку, лікування та/чи оздоровлення до досягнення нею 16 - річного віку.

- надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з метою відпочинку, лікування та/чи оздоровлення громадянці України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, до досягнення нею 16 - річного віку

- дозволити ОСОБА_1 або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_2, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України з метою відпочинку, лікування та/чи оздоровлення до досягнення нею 16 - річного віку.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували.

Суд, вислухавши доводи позивача та відповідача, дослідивши представлені докази по справі вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами по справі 10 листопада 1998 року, зареєстровано шлюб в Білецьківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 24, що підтверджується відповідним свідоцтвом виданого 10 листопада 1998 року серії НОМЕР_1.

Від вказаного шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 08, видане 17 березня 2003 року Білецьківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний актовий запис № 30, видане 01 липня 2010 року Білецьківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області.

З лютого місяця 2013 року сторони по справі фактично припинили шлюбні відносини.

Рішенням Кременчуцького районного суду від 26 січня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

На даний час позивачка має намір виїхати за межі України з дітьми, а саме до Російської Федерації, з метою побачення з родичами, які проживають в РФ, та також для оздоровлення дітей в період канікул, для чого потрібен виїзд за межі державного кордону України.

Як було встановлено в судовому засіданні та не оспорюється відповідачем, позивач зверталася до відповідача з метою отримання дозволу виїзду дитини за кордон. Проте, відповідач в добровільному порядку не надає письмової згоди на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свою незгоду надати дозвіл на виїзд дитини за кордон тим, що це буде суперечить його інтересам та позбавляє його на участь у вихованні та житті дітей.

Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма, що зафіксована в ст. 51 Основного закону, конкретизується сімейним законодавством.

В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч.2 ст.157, ч.1 ст.160, СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини - виховання та розвитку дитини, права батьків по захисту дитини, право батьків на визначення місця проживання дитини, на особисте спілкування з дитиною.

Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст. 8 СК, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям , батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються Конституцією України та відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування.

Згідно ч.3 ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

За загальними правилами, встановленими ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст.153,157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

А тому, суд не може погодитись із вимогою позивача щодо надання дозволу малолітнім дітям на виїзд за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу батька до досягнення дітьми 16 років, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дітей, здійснює часткове піклування та утримання дітей, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема щодо погодження конкретних держав та відповідного часового проміжку перебування за межам України дітей.

Надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з сином.

На підставі вищевикладеного та керуючись 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213, 215 Цивільно-процесуального Кодексу України, статтею 313 Цивільного кодексу України, статтями 7, 141, 150, 154, 155 Сімейного кодексу України, Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року суд,-

В И Р ІШ И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дитей без згоди батька - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. О. Колотієвський