Справа № 712/6799/16-ц
Провадження № 2/712/1706/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

при секретарі Таран А.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є єдиним сином та спадкоємцем ОСОБА_4, який помер 22 липня 2015 року. ОСОБА_4 заповів все своє майно своєму сину ОСОБА_2 за заповітом № 7556 від 03.08.2007, посвідченим приватним нотаріусом ЧМНО ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_4 при поданні заяви на прийняття спадщини в нотаріальній конторі опікун ОСОБА_2 ОСОБА_1 дізналася, що квартира № 58 за адресою м. Черкаси, вул. Стасова, 16/1 була подарована батьком її підопічного ОСОБА_3 за договором дарування від 04.01.2012 року, посвідченим Другою Черкаською державною нотаріальною конторою. Раніше про цей договір дарування позивач дізнатися не міг, оскільки ОСОБА_4 до своєї смерті не повідомив ні своєму сину, ні ОСОБА_1 про існування такого договору. До того ж ОСОБА_4 до своєї смерті продовжував проживати в подарованій квартирі разом з своїм сином, що не давало позивачу підстав припускати можливість її відчуження.

ОСОБА_2 з дитинства хворіє на психічну хворобу, яка стала підставою для визначення йому II групи інвалідності з 01.02.2012 року. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 липня 2014 року ОСОБА_2 визнано недієздатним на підставі висновку МСЕК про психічну хворобу. Відповідно до посвідчення опікуна № 333 від 11.08.2014 року ОСОБА_1 є опікуном ОСОБА_2

Саме смерть батька ОСОБА_2 і необхідність визначення над ним опіки призвели до необхідності встановлення факту недієздатності ОСОБА_2 Однак стан здоров'я ОСОБА_2 з самого дитинства був таким, що позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже був передумовою для визнання його недієздатним ще з дитинства.

На час укладення договору дарування від 04.01.2012 року ОСОБА_2 перебував в лікарні на денному стаціонарі з метою лікування та проходження медогляду для висновку МСЕК про інвалідність, що і стало підставою для надання йому інвалідності II групи. ОСОБА_6 є непрацездатним і з самого дитинства потребує опіки в звязку з тяжкою психічною хворобою. Мати позивача ОСОБА_7 померла 30.03.2005 року. Таким чином, батько позивача ОСОБА_4 залишався його єдиним опікуном. Іншої нерухомості, окрім квартири № 58 за адресою м. Черкаси, вул. Стасова, 16/1, у власності ОСОБА_4 не було. Син проживав разом з ним і після смерті батька, у звязку з переходом права власності на вказану квартиру до ОСОБА_8 за договором дарування від 04.01.2012 року, непрацездатний, хворий на психічне захворювання ОСОБА_2 фактично залишився без житла.

Отже, вказаний договір дарування був укладений з порушенням закону, а саме ч. 6 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої однією з загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину є та, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи стан непрацездатності та недієздатності ОСОБА_9, який потребує опіки, відповідно до вимог закону при укладенні договору дарування від 04.01.2012 року обовязковою була згода органу опіки і піклування. Такої згоди отримано не було.

Договір дарування від 04.01.2012 року, посвідчений Другою Черкаською державною нотаріальною конторою є нікчемним, а тому є недійсним.

Просить суд визнати договір дарування від 04.01.2012 року, посвідчений Другою Черкаською державною нотаріальною конторою недійсним. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Судові витрати покласти на відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні не визнала та просила суд в позові відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні даної справи покладалася на думку суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із вимогами ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є єдиним сином та спадкоємцем ОСОБА_4, який помер 22 липня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР № 272283 від 03.11.2015 року.

Мати ОСОБА_2 ОСОБА_7 померла 30 березня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-СР № 002103 від 04.04.2005 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 липня 2014 року визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 недієздатним з дня набрання законної сили рішення суду по справі. Встановлено над ОСОБА_2 опіку, призначити опікунами ОСОБА_1, яка проживає: ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Рішення вступило в законну силу 05.08.2014 року.

За своє життя, ОСОБА_4 заповів все своє майно своєму сину ОСОБА_2 за заповітом № 7556 від 03.08.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ЧМНО ОСОБА_5, а 04.01.2012 року склав договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, посвідчений Другою Черкаською державною нотаріальною конторою.

В позовній заяві позивач вказує, що після смерті ОСОБА_4 при поданні заяви на прийняття спадщини в нотаріальній конторі опікун ОСОБА_2 ОСОБА_1 дізналася, що квартира № 58 за адресою м. Черкаси, вул. Стасова, 16/1 була подарована батьком її підопічного ОСОБА_3 за договором дарування від 04.01.2012 року. Раніше про цей договір дарування позивач дізнатися не міг, оскільки ОСОБА_4 до своєї смерті не повідомив ні своєму сину, ні ОСОБА_1 про існування такого договору. До того ж, ОСОБА_4 до своєї смерті продовжував проживати в подарованій квартирі разом з своїм сином ОСОБА_2, що не давало позивачу підстав припускати можливість її відчуження.

З вказаним твердженням позивача та його представника в судовому засіданні суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що останній зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з 13.10.1995 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що ОСОБА_2 являється власником 49/800 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Кавказька, 270 та 125/1000 частин земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Кавказька, 270 в м. Черкаси.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 липня 2014 року по цивільній справі за заявою Органу опіки та піклування Черкаської міської ради, зацікавлені особи: ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікунів встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 на момент смерті свого батька ОСОБА_4 не був зареєстрований та не проживав ІНФОРМАЦІЯ_6, а проживав та був зареєстрований в будинку, який йому належить на праві приватної власності, а тому і посилання представника позивача на той факт, що ОСОБА_2 фактично залишився без житла не найшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Твердження представника позивача, що договір дарування був укладений з порушенням закону, а саме ч. 6 ст. 203 ЦК України не найшло підтвердження в судовому засіданні, оскільки на момент вчинення правочину (04.01.2012 року) ОСОБА_2 був повнолітнім та не був визнаний непрацездатним.

Посилання представника позивача про визнання договору дарування недійсним, через його укладенність з метою позбавлення житла ОСОБА_2 та порушення його прав, є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи наступне.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п .8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. З наведеного випливає, що вимога позивача про визнання оспорюваних угод недійсними не ґрунтується на законі, а тому із зазначених вище підстав вона до задоволення не підлягає.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину немає, а надані позивачем та його представником обґрунтування недійсності договору дарування не є підставами для визнання цього договору недійсним, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставив які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встанови цим Кодексом. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на пі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 328, 651, 717 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: