Справа № 357/2234/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що в 1965 році вони з чоловіком ОСОБА_6 придбали будинок № 21 по вулиці Чапаєвський тупік в місті Білій Церкві для проживання їхньої сімї у складі 4-х осіб: для них та двох дочок ОСОБА_7 і ОСОБА_3, у 1980 році вони з чоловіком обладнали в будинку окремий вихід для проживання сімї ОСОБА_3, оскільки вона вийшла заміж, в 1992 році чоловік позивача помер і вона залишилася проживати у власному будинку з відповідачем та її сімєю, молодша дочка ОСОБА_7 з 1982 року проживає окремо. В 2000 році позивач потрапила в ДТП, після чого у неї різко погіршився стан здоровя, загострився деформований артроз обох колін, вона пересувається на милицях, через похилий вік та поганий стан здоровя потребує сторонньої допомоги та догляду, з того часу старша дочка ОСОБА_8 почала вмовляти її переоформити на неї будинок і земельну ділянку, за що обіцяла їй догляд, утримання і допомогу до смерті, вона спочатку не погоджувалася, але дочка морально тиснула на неї, стан її здоровя різко погіршувався, а тому вона погодилася переоформити на дочку ОСОБА_8 частину будинку з землею в обмін на довічне утримання з її сторони, у травні 2005 року її привезли до нотаріуса та надали на підпис договори, в силу свого похилого віку вона не могла прочитати договори, однак повністю довіряючи дочці ОСОБА_8 та будучи впевненою, що укладає договори довічного утримання, помиляючись щодо правової природи правочинів, підписала їх. Спочатку дочка виконувала взяті на себе обовязки, але починаючи з 2010 року її ставлення та ставлення членів її родини до позивача стало погіршуватися, її ображали, догляд ставав все гіршим, а восени 2013 року між нею та онукою ОСОБА_5 відбулася сварка, під час якої онука заявила, що ніякого догляду за нею вони не зобовязані здійснювати і що будинок їй не належить. На початку 2014 року її молодша дочка ОСОБА_7 повідомила її про те, що 30.05.2005 року згідно матеріалів нотаріальної справи вона уклала два договори дарування частини будинку та частини земельної ділянки на користь ОСОБА_3 без будь-яких зобовязань з її сторони щодо догляду та довічного утримання, а тому тільки восени 2013 року вона дізналась про порушення її прав. Восени 2015 року вона довідалася про те, що ОСОБА_3 подарувала будинок і земельну ділянку своїм дітям : ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Посилаючись на те, що вона не погоджувалася на укладення договорів дарування щодо безоплатної передачі у власність дочки будинку і земельної ділянки, оскільки цей будинок є її єдиним житлом, вона є особою похилого віку і за станом здоровя потребує стороннього догляду та допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність дочки виключно за умови довічного утримання, помилялась щодо правової природи правочинів, прав та обовязків, які виникнуть після їх укладення, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд від 30.05.2005 року, розташованого в місті ОСОБА_1 Церкві по Чапаєвському завулку /бувший Чапаєвський тупік/ під № 21, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за № 4-2519; визнати недійсним договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0411 га від 30.05.2005 року, розташованої в місті ОСОБА_1 Церкві по Чапаєвському тупіку під № 21, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер: :03:047:0026, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_1, зареєстрований в реєстрі за № 4-2522; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, серія та номер 1-213, виданий 03.02.2015 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, з реєстраційним номером обєкта нерухомого майна: 03, розташованого за адресою: Київська область, місто Біла Церква, Чапаєвський тупик, будинок № 21, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в частині щодо 11/20 частин цього житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, серія та номер 1-215, виданий 03.02.2015 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, з реєстраційним номером обєкта нерухомого майна: 03, кадастровий номер: :03:047:0026, з цільовим призначенням : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /присадибна ділянка/, площею 0,0938 га, розташованої за адресою: Київська область, місто Біла Церква, Чапаєвський тупик, 21, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в частині щодо 0,0411 га цієї земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач та її представники підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник, яка є одночасно представником відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, позов не визнали посилаючись на те, що стороною позивача не надано допустимих та належних доказів , які б вказували на помилку під час вчинення оспорюваних договорів дарування. В 2002 році позивач вже вчиняла договір дарування частини будинку на користь своєї молодшої дочки ОСОБА_7, тобто, укладаючи договір дарування в 2005 році на користь старшої дочки ОСОБА_8, позивач усвідомлювала повністю значення своїх дій і могла відрізнити договір дарування від договору довічного утримання, щоб помилитися щодо правової природи правочину, крім того, в жодних медичних документах не вказується на те, що позивач на момент укладення оспорюваних договір дарування потребувала постійного стороннього догляду за станом здоровя, щодо посилання на поганий зір позивача, що позбавило її можливості прочитати договори дарування, то тільки один раз в 2004 році, як вбачається з медичної документації, позивач зверталася амбулаторно до окуліста зі скаргами на зір, з того часу будь-які медичні записи про її скарги на поганий зір відсутні. Відповідно до договору дарування відповідачу ОСОБА_3 було подаровано саме ту частину будинку, якою вона користується з 1980 року, в іншій частині будинку проживала і проживає по даний час позивач, саме цю частину будинку позивач подарувала своїй дочці ОСОБА_7 в 2002 році, частина будинку, про яку йде спір, перейшла фактично в користування до ОСОБА_3 ще в 1980 році як по волі матері, так і по волі батька, на даний час покійного. Оспорюваний договір дарування було укладено між матірю і дочкою, а не між чужими людьми, позивач почала оспорювати договір дарування тільки після того, як посварилася з дочкою, до того вона не вважала, що при укладенні договору допустила помилку щодо обставин, які мають істотне значення. А тому при вирішенні спору представник відповідачів просила також суд застосувати строки позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 30.05.2005 року позивач ОСОБА_2 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 11/20 частин житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд по Чапаєвському завулку /бувший Чапаєвський тупік/ під № 21 в місті Білій Церкві Київської області загальною площею 57,6 кв.м, в тому числі житловою площею 35,2 кв.м, що стверджується копією цього договору, який було посвідчено державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_1, зареєстровано в реєстрі за № 4-2519 /а.с.7/.

Як передбачено в п. 1.2 договору, в користування обдаровуваної переходить частина житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд, яка складається з трьох житлових кімнат площею 11,1 кв.м, 13,7 кв.м, 10,4 кв.м, відповідно зазначених на плані цифрами «2-3», «2-4», «2-7», веранди розміром 5,4 кв.м, зазначеної на плані цифрами «2-1», коридору розміром 13,6 кв.м, зазначеного на плані цифрами « 2-1», санвузла розміром 3,4 кв.м, зазначеного на плані цифрами «2-2», вх.. ганку «а3», 13/20 частин сараю «Б», гаража «Г», частини огорожі.

Згідно копії технічного паспорта МБТІ на вказаний житловий будинок станом на 10.08.2006 року /а.с.83-86/, зазначена в договорі дарування частина житлового будинку складає кв. № 2 даного будинкуАДРЕСА_1 будинку складають такі приміщення: коридор 1-1 площею 6,1 кв.м, кухня 1-2 площею 5,3 кв.м, коридор 1-3 площею 4,2 кв.м, санвузол 1-4 площею 4,3 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 19,5 кв.м, житлова кімната 1-6 площею 12,1 кв.м.

З матеріалів справи також вбачається, що 30.05.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частини земельної ділянки, предметом якого є частина земельної ділянки площею 0,0411 га, яка розташована на території міста ОСОБА_1 Церкви по Чапаєвському тупіку під № 21, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер: :03:047:0026, яка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 033432, виданого Білоцерківською міською радою 30.07.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 2373, що слідує з копії даного договору, який посвідчено державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_1, зареєстровано в реєстрі за № 4-2522 /а.с.8/.

Позивач та її представники просять суд визнати недійсними вказані вище договори дарування з тих підстав, що позивач погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність дочки виключно за умови довічного утримання, при укладенні договорів дарування вона помилялась щодо правової природи правочинів, прав та обовязків, які виникнуть після їх укладення.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, з 11.07.2002 року є інвалідом другої групи від загального захворювання, що стверджується копією її пенсійного посвідчення /а.с.9/.

Згідно медичної документації в матеріалах справи, позивач з 30.05.2000 року по 19.07.2000 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Білоцерківській міській лікарні № 2 після отриманої травми в результаті ДТП з діагнозом закритий оскольчатий перелом правої великоберцової кістки, закритий оскольчатий перелом правої ліктевої кістки, закритий перелом пальців стопи, рана правої стопи, струс головного мозку, гематома тімяної області голови справа, що стверджується випискою з історії хвороби /а.с.39/; після цього позивач в 2000-2004 роках обстежувалася терапевтом, хірургом, встановлено наступні діагнози: кардіосклероз атеросклеротичний, варікозне розширення вен нижніх кінцівок, післятравматичний деформуючий артроз колінних суглобів з порушенням функцій опори та ходи, стресове недержання сечі, післятравматична церебростенія, гіпертонічна хвороба, трофічна виразка лівої гомілки; в цей період обстежена окулістом, діагностовано початкову катаракту обох очей; стаціонарне лікування проходила періодично з приводу деформуючого артрозу обох колінних суглобів з больовим синдромом.

Все наведене стверджується виписками з медичної карти амбулаторного хворого /а.с.28-31/, виписками з історії хвороби /а.с.38-39/.

Згідно комісійного медичного висновку Білоцерківської міської лікарні № 1 за 2004 рік /а.с.41/, ОСОБА_2 знаходиться під наглядом лікувального закладу з діагнозом: 2-х бічний деформуючий артроз обох колінних суглобів 3-4 ст. з порушенням функції опори і ходи, больовий синдром, потребує засобів опору /костилі/.

В послідуючих роках при огляді позивача спеціалістами підтверджено зазначені вище захворювання, але ці обстеження проводилися після травня 2005 року, тобто, після того, коли було укладено оспорювані договори дарування.

Отже, позивач на момент укладення договорів дарування була особою похилого віку, мала другу групу інвалідності від загального захворювання, хворіла, на що вказано вище, згідно медичного висновку для ходи потребувала засобів опору, в комісійному медичному висновку за 2004 рік не зазначено про те, що позивач потребує постійної сторонньої допомоги та догляду.

Крім того, з показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які є сусідами позивача, встановлено, що ОСОБА_2 після аварії ходила спочатку на милицях, потім з паличкою, але вона постійно на таксі їздила сама до церкви, виходила на вулицю, навіть свідок з боку позивача ОСОБА_12 показала в суді, що часто бачила ОСОБА_2 у церкві, не бачить її там десь останніх півроку.

Судом також встановлено, що в 1980 році після заміжжя старшої дочки ОСОБА_8, батьки виділили для проживання молодій сімї частину належного їм будинку по Чапаєвському тупіку,21 в місті ОСОБА_1 Церкві, яка складалася з 3-х житлових кімнат, в будинку було облаштовано другий вихід, окремий санвузол, кухню, в цій частині будинку, яка виділена в квартиру № 2, відповідач ОСОБА_3 проживає по даний час, згідно квитанцій постійно оплачує комунальні послуги по кв. № 2 будинку /а.с.88-163/.

Особами, які беруть участь у справі, не заперечувався той факт, що позивач ОСОБА_2 постійно проживає в частині будинку, яка виділена в кв. № 1, згідно квитанцій вона оплачує комунальні послуги саме по кв.№ 1 вказаного вище будинку /а.с.178-226/.

Також в судовому засіданні встановлено, що необхідну допомогу матері та догляд забезпечувала старша дочка ОСОБА_8, яка проживала постійно з нею в одному будинку, менша дочка ОСОБА_7 проживала окремо, приїздила періодично, сама ОСОБА_13 як представник позивача не заперечувала того, що її сестра доглядала матір, але починаючи з 2013 року її сестра ОСОБА_3 догляд за матірю не здійснює.

Про те, що стосунки в родині зіпсувалися в 2013 році, свідчать звернення позивача за захистом її прав до різних державних органів та правоохоронних органів /а.с.14-19, 22-26/, до цього позивач зі скаргами нікуди не зверталася, таких доказів суду надано не було.

В обгрунтування позовних вимог представники позивача посилалися також на покази свідків.

Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача, а саме: ОСОБА_14 чоловік ОСОБА_13 показав, що тільки з 2006 року познайомився з матірю і сестрою ОСОБА_13, про намір позивача укласти договір довічного утримання йому відомо з її слів; ОСОБА_15 подруга ОСОБА_13 показала, що доглядала позивача після аварії в 2000 році десь два тижні, коли ОСОБА_13 повезла дитину на ліуквання, позивач за станом здоровя потребує догляду, не може сама себе обходити, з 2013 року її доглядає ОСОБА_13, зі слів позивача їй відомо про те, що її обманули, оскільки вона хотіла подарувати частину будинку дочці ОСОБА_8 в обмін на догляд; ОСОБА_16 подруга ОСОБА_13 також показала, що позивач за станом здоровя потребувала догляду та допомоги, позивач жалілася їй на дочку ОСОБА_8, яка не доглядає її належним чином, одного разу вона з ОСОБА_13 приходила до будинку позивача, в кімнатах, де проживає позивач, було брудно, стояв неприємний запах; ОСОБА_17 сусідка ОСОБА_13 показала, що позивач часто проживала у дочки ОСОБА_7, жалілася десь в 2013 році свідку на дочку ОСОБА_8, говорила, що підписала договір по догляду, а та не хоче її доглядати; свідок ОСОБА_18 показала, що в 2013 році ОСОБА_13 попросила її зробити ремонт у частині будинку, де живе позивач, яка жалілася їй на те, що укладала договір по догляду, а дочка ОСОБА_8 не доглядає її, позивач не може себе обходити, оскільки пересувається на милицях; аналогічні покази надала ОСОБА_19 невістка ОСОБА_13 з 2007 року та дочка свідка ОСОБА_18; ОСОБА_20 показав, що в 2000 році після аварії він допомагав своїй сестрі ОСОБА_15 доглядати позивача десь біля 2-х тижнів, коли ОСОБА_13 була у відїзді, часто приїздив до будинку позивача з її внуком ОСОБА_20, умови, в яких була позивач, -погані /неприємний запах, бруд/, десь два роки назад він зустрів позивача у церкві, вона розповіла, що оформила частину будинку на ОСОБА_19, яка не хоче її доглядати, самостійно себе обслуговувати позивач не може.

Отже, покази свідків ніяким чином не підтверджують обставин щодо укладення оспорюваних договорів дарування саме під впливом помилки, свідкам відомо про наміри позивача тільки з її слів, а той факт, що протягом останнього часу відповідач ОСОБА_3 фактично не здійснює догляд за матірю, не є підставою для визнання договорів дарування недійсними.

При вирішенні спору судом приймаються до уваги ті обставини, що 08.01.2002 року ОСОБА_2 уклала договір дарування 9/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по Чапаєвському тупіку № 21 в місті ОСОБА_1 Церкві на імя своєї молодшої дочки ОСОБА_13, при цьому сама позивач в судовому засіданні вказала на те, що це був саме договір дарування, а не договір довічного утримання /по догляду/, хоча на той час після ДТП в 2000 році, позивач також пересувалася за допомогою милиць, мала поганий фізичний стан здоровя.

Наведене свідчить про те, що позивач укладаючи договори дарування в 2005 році знала про правові наслідки підписання таких договорів, розуміючи різницю між договором дарування та договором довічного утримання.

Подарувала позивач своїй дочці ОСОБА_8 саме ту частину будинку, якою вона постійно користується з 1980 року, на що вказано вище, тоді як сама позивач проживає в іншій частині будинку, чого не заперечували всі особи, які беруть участь у справі.

Хоча розподіл будинку в натурі не проведений, власність була спільною частковою, але в договорі дарування від 30.05.2005 року зазначено конкретні приміщення будинку, які переходять в користування ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2006 року ОСОБА_13 подарувала своїй сестрі ОСОБА_3 належні їй з 2002 року 9/20 частин вказаного вище житлового будинку та частину земельної ділянки біля будинку площею 527 кв.м, що слідує з копій договорів дарування, посвідчених державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_1, зареєстрованих в реєстрі за № 4-4680 та № 4-4683 /а.с.164-165/.

З пояснень ОСОБА_13 встановлено, що ці договори дарування були нею укладені на прохання сестри ОСОБА_1, яка обіцяла, що буде постійно доглядати матір та надавати їй допомогу до смерті, ОСОБА_3 також не заперечувала того, що між нею та сестрою були відповідні домовленості.

Але дані обставини мали місце після 2005 року, крім того, наведені договори дарування, укладені між сестрами, не є предметом даного спору.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, на які вказано вище в рішенні, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

А як встановлено судом та вказано вище, позивач у тій частині будинку, яку було подаровано відповідачу ОСОБА_3, з 1980 року фактично не проживала і нею не користувалася.

Представники позивача посилалися на те, що позивач передала за договором дарування в 2005 році частину будинку, що це її єдине житло, але в 2002 році позивачем вже було укладено договір дарування іншої частини цього будинку на користь дочки ОСОБА_13

Посилання представників позивача на те, що відповідачі в будь-який час можуть відчужити спірне нерухоме майно, суд вважає необгрунтованими, оскільки вказаний будинок є також єдиним житлом відповідача ОСОБА_3, іншого житла вона не має, будучи одноособовим власником цього майна з 2006 року, вона по даний час жодних перешкод щодо користування позивачем частиною будинку, де остання проживає, не чинила, з цього приводу позивач зі скаргами нікуди не зверталася.

Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорювані договори дарування були укладені під впливом помилки, є необгрунтованими безспірними доказами, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому суд виходить з того, що договори дарування в 2005 році позивач укладала не вперше, до цього аналогічний договір нею укладено в 2002 році, тобто, вона мала розуміти правову природу правочину та його наслідки.

З договору дарування частини будинку від 30.05.2005 року вбачається, що нотаріусом було розяснено сторонам зміст ст.ст.203, 229, 235, 717, 721, 727 ЦК України, дарувальником підтверджено, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз чи насильства, як фізичного, так і морального /п.п.3.1, 3.2 договору/.

Крім того, оспорювані договори дарування укладалися не між сторонніми особами, а між матірю і дочкою, яка постійно проживає з матірю, надаючи їй необхідну допомогу та догляд, а нормами діючого сімейного законодавства та моральними засадами суспільства передбачено обовязок дітей надавати допомогу своїм непрацездатним батькам, незалежно від передання у власність дітей майна.

Як встановлено судом, позивач вже зверталася до суду з аналогічним позовом, але просила суд визнати недійсними договори дарування на підставі ст.233 ЦК України, за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2015 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову було відмовлено в звязку з недоведеністю позовних вимог щодо вчинення правочину позивачем під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що слідує з копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.07.2015 року /а.с.79-80/.

Допитані в судовому засіданні свідки з боку відповідача: ОСОБА_21 чоловік племінниці позивача, ОСОБА_11 сусідка позивача та подруга відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_22 подруга відповідача, в суді показали, що після укладення договорів дарування коли свідки були у гостях у ОСОБА_3, їм було повідомлено відповідачем про укладення договору дарування, при цьому навіть зачитувався текст договору, все це було в присутності позивача ОСОБА_2

Ці покази не було спростовано.

А тому суд вважає, що позивач та її представники не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач помилилася щодо правової природи правочину та вважала його договором довічного утримання.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А тому суд вважає за можливе відмовити в задоволенні позову за його необгрунтованості.

Представник відповідачів просила також суд застосувати при вирішенні спору строки позовної давності тривалістю три роки, оскільки позивач знала про те, що нею укладено саме договори дарування , а не довічного утримання, ще в 2005 році, вона почала оспорювати договір дарування тільки тоді, коли посварилась з дочкою, до того вона не вважала, що при укладенні договору допустила помилку щодо обставин, які мають істотне значення.

За ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд вважає, що позивачем в даному випадку пропущено строк позовної давності, оскільки про укладення саме договору дарування та його наслідки позивач знала ще в 2005 році, в позовній заяві також вказується на те, що догляд з боку відповідача за позивачем погіршився з 2010 року, тобто, позивач могла зясувати всі обставини щодо укладення нею оспорюваних договорів ще в 2010 році, в 2013 році вона зверталася зі скаргами до різних органів та установ, але не зверталася за захистом її прав до суду.

В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, в даному випадку самостійною підставою для відмови в позові є недоведеність позовних вимог, а не пропуск строків позовної давності.

Позивач також просила суд визнати недійсними договір дарування спірного житлового будинку від 03.02.2015 року та договір дарування земельної ділянки біля цього будинку від 03.02.2015 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в частині щодо 11/20 частин цього житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд і в частині щодо 0,0411 га земельної ділянки.

Але оскільки судом відмовлено в задоволенні позову щодо визнання недійсними договорів дарування цього нерухомого майна, які укладено між позивачем та ОСОБА_3, то правових підстав для визнання недійсними зазначених договорів суд не вбачає.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору як інвалід 2 групи.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України, ст.ст. 10,11, 60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_23