Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/5834/13-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 19 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Житомирської міської ради, треті особи: Іванівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_4, про визнання недійсним рішення виконкому та державного акту за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод прав власника, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки №18 по пров. Скіфському в с.Іванівка, Житомирського району, укладеного 09.08.2012 року між ОСОБА_4та ОСОБА_2

В свою чергу ОСОБА_2 подано зустрічний позов, в якому остання просила визнати недійсним рішення виконкому Житомирської міської ради від 14.11.1995року №590 про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0600 га по провулку Скіфському, 18 в м. Житомирі та визнати недійсним державний акт на вказану земельну ділянку. В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначала, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах с.Іванівка Іванівської сільської ради Житомирскього району Житомирської області, а тому міськвиконком не мав повноважень на передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки та виніс рішення з перевищенням своїх повноважень. Недійсність державного акту полягає в тому, що в ньому вказується рішення міськвиконкому, якого насправді не існує.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 11.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26.01.2016 року, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, скасування реєстрації прав власності, відновити попередній стан земельної ділянки шляхом знесення фундаменту залишено без розгляду на підставі п.3 ст.207 ЦПК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11.11.2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено: визнано недійсним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 590 від 14.11.1995 року про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки по пров.Скіфському, 18 в м.Житомирі; визнано недійсним державний акт серії 1-ЖТ № 044780 від 15.10.1996 року на право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по пров.Скіфському, 18 в м.Житомирі; стягнуто з виконавчого комітету Житомирської міської ради на користь ОСОБА_2 243 грн.60 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд, зазначаючи, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах с.Іванівка, послався на неналежні докази, ігноруючи при цьому рішення Житомирської міської ради від 24.06.1993 року №385 «про затвердження заходів по виділенню земельних ділянок на ОСОБА_5», згідно якого саме Житомирською міською радою було сформовано 240 земельних ділянок. Апелянт зазначає, що Іванівська сільська рада мала право розпоряджатися лише землями, які знаходяться в межах населеного пункту, а спірна земельна ділянка знаходиться в межах м.Житомира. Крім того, позивач не може оскаржувати рішення за 1995 рік, оскільки не була власником або користувачем земельної ділянки на той час.

Представник заявника підтримав апеляційну скаргу і пояснив, що ОСОБА_3 отримав вказану земельну ділянку як ліквідатор аварії на ЧАСЕ, але будівництвом не займався у звязку із відсутністю коштів. Вважає дії міської ради правомірними і просить застосувати вимоги ст.112 ЗК України 1990 року щодо строків звернення до суду.

Представник позивача заперечує у задоволенні скарги і пояснив, що перед придбанням земельної ділянки він цікавився у сусідів щодо місця її розташування і останні показали документи, що свідчать про перебування землі в с.Іванівка Житомирського району. На цьому місці були відсутні будь-які паркани або межові знаки, земельна ділянка була запущена і на ній сусіди випасали домашніх тварин. Спір виник у 2013 році після того, як він зробив підїзд до будинку, провів електромережу та почав будівництво.

Представник Іванівської сільської ради заперечує у задоволенні скарги і пояснила, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Іванівської сільської ради як земля колишнього радгоспу. Передача її до Житомирської міської ради не була завершена, а тому міська рада не могла нею розпоряджатися.

Представник Житомирської міської ради покладається на розсуд суду і визнав, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами міста, які затверджені останній раз у 1973 році. Передача її до земель міста оформлена не була, а тому міська рада не мала права видавати її громадянам.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно копії Державного акту серії І-ЖТ №044780 на право приватної власності на землю ОСОБА_3 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 14.10.1995 року за № 590, йому передано у власність 0,0600 га на території м. Житомира по пров.Скіфському,18 (т.1 а.с.10). Фактично зазначений державний акт було видано на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 14.11.1995 року за № 590, , який діяв згідно делегованих повноважень наданих рішенням 5 сесії Житомирської міської ОСОБА_6 народних депутатів 22 скликання від 01.11.1995 року № 56 (т.2 а.с.92-93).

Також, земельна ділянка площею 0,0600 за кадастровим номером :07:002:1578, що розташована по провулку Скіфському, 18 в с. Іванівка Житомирського району належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 559811 (т.1 а.с. 82), який видано йому на підставі рішення 7 сесії 6 скликання Іванівської сільської ради від 14.09.2011 року. Вказаним рішенням також затверджено проект землеустрою зазначеної земельної ділянки (т.1 а.с. 176).

07.08.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, серія та номер: 2464, виданий приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_7 (т.2 а.с.91)

Рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради від 20.09.2012 року №210 ОСОБА_2 надано дозвіл на забудову житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: с.Іванівка, провулок Скіфський, 18 Житомирського району Житомирської області. Згодом вона почала виконання будівельних робіт на вказаній земельній ділянці (т.1 а.с. 86, 90-100).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в травні 2013 року до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_3 та повідомив, що придбана нею земельна ділянка знаходиться у його приватній власності.

Відповідно до ст.103 ЗК УРСР 1970 року до земель сільських населених пунктів належать усі землі, що розташовані в межах, встановлених для цих пунктів. До їх складу входять землі, закріплені за колгоспами, радгоспами та іншими сільськогосподарськими підприємствами.

Відповідно до рішення Житомирської районної ради народних депутатів від 12.10.1990 року затверджено акт вибору земельних ділянок для їх відведення під індивідуальне будівництво підприємствам, організаціям м.Житомира, в т.ч. для управління капітального будівництва Житомирського міськвиконкому під житлову забудову району «Соколова Гора» із земель відгодівельного радгоспу в розмірі 52,6 га., за умовою детального планування з резервуванням 12 % земельної ділянки для Житомирського райвиконкому та зменшення плану виробництва та продажу державі сільгосппродукції з причин зменшення земель (т.1 а.с.16-17).

Рішенням Житомирської міської ради народних депутатів від 12.06.1991 року «Про прискорення індивідуального житлового будівництва» вирішено прийняти у відання Житомирської міської ради народних депутатів із землекористування Іванівської сільської ради земельну ділянку в районі «Соколова Гора», для розміщення індивідуального житлового будівництва громадян м.Житомира. Пунктом 3 даного рішення передбачено приведення цього рішення у відповідність з вказаним порядком після визначення Верховною ОСОБА_6 Української РСР порядку встановлення і зміни межі міста (т.2. а.с.69).

Рішенням виконкому Іванівської сільської ради від 22.09.1991 року «Про вилучення земель і надання їх під індивідуальне будівництво» вирішено відвести землі, вилучені із землеволодіння Житомирського відгодівельного радгоспу в безстрокове користування Житомирського міськвиконкому для надання в довічне володіння громадянам м.Житомира під індивідуальне житлове будівництво (т.1 а.с.15).

У листі управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області від 14.05.2014 року №1614/вих зазначено, що відповідно до проекту формування території Іванівської сільської ради, затвердженого рішенням 15 сесії 21 скликання Житомирської районної ради від 23.12.1993 року (т.1 а.с.188), провулок Скіфський в районі ОСОБА_5 розташований на території Іванівської сільської ради. Також зазначено, що рішення Верховної ОСОБА_6 України (УРСР) щодо зміни меж міста Житомира в районі ОСОБА_5 гора з 1974 по 2012 рік включно в управлінні відсутні (т.1, а.с.129).

Статтею 67 ЗК України 1990 року передбачено надання громадянам за рішенням сільської, селищної, міської ОСОБА_6 народних депутатів у довічне успадковане володіння земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

ОСОБА_6 визначена у ст.18 ЗК України 1990 року.

Сільські, селищні ОСОБА_6 народних депутатів надають земельні ділянки для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами. ОСОБА_8 народних депутатів надає земельні ділянки для будь-яких потреб у межах міста.

Відповідно до ст.63 ЗК України 1990 року до земель міста належать всі землі в межах міста. Землі міст перебувають у віданні міських ОСОБА_8 народних депутатів. Межа міста зовнішня межа земель міста, що відмежовує їх від земель іншого призначення і визначається проектом планіровки та забудови міста або техніко-економічним обґрунтуванням розвитку міста. Межа міста встановлюється і змінюється в порядку, що визначається Верховною ОСОБА_8 Української РСР.

Аналогічна вимога до зміни меж міста закріплена і у ст.85 ЗК УРСР 1970 року.

Згідно п.5 Положення про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою Української РСР, затвердженого Указом Президії Верховної ОСОБА_8 Української РСР від 12 березня 1981 року, віднесення населених пунктів до категорії міст, встановлення і зміна їх меж, проводяться Президією Верховної ОСОБА_8 Української РСР за поданням виконавчих комітетів відповідних обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) ОСОБА_8 народних депутатів.

Міськвиконком Житомирської міської ради у листі від 31.10.2014 року підтвердив, що межа міста Житомира затверджена Указом Президії Верховної ОСОБА_8 УРСР від 11.03.1971 року № 3460-УП, на виконання якого розпорядженням ОСОБА_8 Міністрів УРСР від 03.03.1973 року № 128-р до складу земель міста Житомира передано 956,4 га земель господарств Житомирського району і з цього часу межі міста не змінювалися. Земельна ділянка в районі «ОСОБА_5 гора», в т.ч. і по пров.Скіфський, 18, розташована за межами міста Житомира на території Іванівської сільської ради. Передача її до земель міста не оформлена (т.2 а.с.19).

Аналогічну інформацію, засновану на планово-картографічних матеріалах, підтвердило управління регулювання земельних відносин Житомирської міської ради від 29.09.2014 року (т.2 а.с.87).

Отже, доводи відповідача щодо присвоєння його земельній ділянці адреси : м.Житомир, пров.Скіфський, 18, та передачу йому у користування рішеннями виконкомів Житомирської міської ради за 1993 рік, не спростовують встановлені обставини, а саме не включення її до меж міста.

Відповідно до проекту формування території Іванівської сільської ради, спірна земельна ділянка знаходиться на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області і перебуває у користуванні Житомирського міськвиконкому (т.1 а.с. 148-162), що не надає права останнім розпоряджатися нею на власний розсуд та передавати у власність громадянам.

Посилання відповідача на постанову Корольовського районного суду м.Житомира від 19 січня 2015 року, залишену без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2015 року, та постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 19.05.2015 року (т.2 а.с.79-82, 149-150, 162-165), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки останніми визнано протиправними рішення Іванівської сільської ради від 23.03.2011 року і 14.09.2011 року про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 по пров.Скіфський, 18 в с.Іванівка Житомирського району та визнано недійсним державний акт, виданий на імя останнього, з підстав не доведення Іванівською сільською радою включення даної земельної ділянки до меж населеного пункту - с.Іванівка та вихід за межі своїх повноважень.

ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу (п.а ч.1 ст.81 ЗК України, п.а ч.2 ст.126 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2, що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (т.2 а.с.91), а тому у неї з цього виникло право власності (правова позиція Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-217цс15).

Визнання незаконною передачі землі попередньому власнику не позбавляє добросовісного набувача, до пред"явлення вимоги про її витребування, на підставі ст.ст.3, 15 ЦПК України захищати свої права, в т.ч. і предявленням вимоги до особи, яка вважає себе власником спірного майна на підставі раніше оформленого Державного акту на право власності на земельну ділянку і не визнає та оспорює право власності позивача, шляхом визнання незаконним рішення про її передачу та недійсним державного акта.

Зазначений висновок суду ґрунтується на аналізі ст.ст.330, 388 ЦК України про можливість предявлення позову особою, яка вважає себе власником майна, про його витребування.

Щодо посилань відповідача на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо підстав позбавлення особи власності колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року по справі №6-92цс13.

Як зазначила позивач, відповідач набув право власності на земельну ділянку незаконно, адже та була надана йому у власність не уповноваженим органом Житомирською міською радою, хоча земельна ділянка не перебувала в межах міста.

Фактично звернення позивача до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та захист її права власності як добросовісного набувача. Спір щодо правомірності набуття та належності земельної ділянки виник між фізичними особами.

У справі «Рисовський проти України», на яку посилається заявник, Рисовський стверджував, що органи державної влади безпідставно не виконали рішення суду, постановлене на його користь, втручались у його можливість володіти земельною ділянкою, а також що не було ефективних засобів юридичного захисту у зв'язку з цими скаргами.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 року вбачається, що заявнику рішенням районної ради була надана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, однак сільська рада відмовилася його виконувати, незважаючи на підтвердження такого права судовим рішенням, яке не було оскаржене та скасоване. У подальшому районна рада скасувала своє рішення про виділення земельної ділянки як незаконне. Водночас після того, як суди зрештою підтвердили таке позбавлення, жодних дій не було вжито з метою визнання належного заявникові Державного акта на право користування землею недійсним чи скасування рішення суду 1994 року, яке підтверджувало право заявника. Суд зазначив, що у підсумку, непослідовний і некоординований підхід державних органів до ситуації заявника призвів до невизначеності щодо його права на земельну ділянку, що тривала з 1992 року, тобто приблизно двадцять років, близько тринадцяти з яких підпадає під часову юрисдикцію Суду.

У справі за позовом ОСОБА_2 втручання органів державної влади в право володіння земельною ділянкою, наданої виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_9, не було і останній мав можливість її використовувати протягом 20 років, але забудову так і не розпочав.

Отже, обставини справ «Рисовський проти України» та справи, яка переглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Рисовський проти України» не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка переглядається.

Для захисту права встановлено трьохрічний строк позовної давності, який починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про його порушення (ст.ст.71, 76 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст.256, 261 ЦК України).

Позивач дізналася про невизнання та оспорення її права власності у 2013 році, що не заперечується відповідачем, а тому позов заявлено в межах строку позовної давності.

Застосування ст.112 ЗК України 1990 року, на яку посилається представник відповідача, до вказаних правовідносин є неможливим, оскільки дана норма закону стосується оскарження рішення ОСОБА_8 народних депутатів з питань розгляду земельного спору.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність передачі виконкомом Житомирської міської ради, який діяв на підставі делегованих Житомирською міською радою повноважень, земельної ділянки ОСОБА_3 поза межами міста Житомира та наявність підстав для звернення за захистом свої прав особою, за якою зареєстровано на даний час право власності на спірну земельну ділянку.

Посилання заявника на наявність підстав для відводу або самовідводу судді колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки є його субєктивною думкою.

Підстави для відводу, самовідводу судді зазначені у ст.20 ЦПК України. Доказів того, що суддя прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи або існують обставини, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді, заявником не надано. Скасування ухвали суду про залишення позову ОСОБА_3 без розгляду та ухвали про скасування заходів забезпечення позову з підстав відсутності доказів про належне повідомлення позивача, не може свідчити про упередженість судді.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою первісного позову зазначено захист права власності ОСОБА_3, а зустрічним позовом оспорювалося це право, тобто їх спільний розгляд був доцільним, оскільки задоволення зустрічного позову могло виключити повністю задоволення первісного позову. Окремий їх розгляд міг призвести до більш тривалого провадження у справі, яке триває з 2013 року. Прийняття до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 з порушенням вимог ст.123 ЦПК України під час розгляду справи не вплинуло на вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 313-315, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: