Справа № 462/8530/13 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1756/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 24 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з участю третьої особи:органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про виселення та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и л а:

8 листопада 2013 року позивач звернувся із позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про виселення відповідачів з квартири №34 у будинку № 49 на вулиці С.Петлюри, 49 у м.Львові та зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 28 грудня 2011 року на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна придбав спірну квартиру, у якій продовжують проживати та залишаються зареєстрованими відповідачі. Добровільно із квартири вони не виселяються. Цим порушуються його права власника. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24 листопада 2015 року позов ОСОБА_5 в частині вимог про зняття ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8. ОСОБА_9 з реєстрації місця проживання у спірній квартирі залишено без розгляду.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 24 листопада 2015 року позов задоволено. Ухвалено виселити ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири № 34 у будинку № 49 на вулиці С.Петлюри у м.Львові. Проведено розподіл судових витрат та стягнуто з кожного з відповідачів в користь позивача по 57,35 грн. судового збору.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що у позивача немає законних підстав вимагати виселення із спірної квартири відповідачів, оскільки вони вселилась в це житло на законних підставах. Окрім того вказує, що в квартирі у 2008 році ще до проведення прилюдних торгів були зареєстровані її діти, в тому числі залишається проживати її неповнолітній син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Будь-якого іншого житла у них немає, тому вимога про їх виселення є незаконною.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін, та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_2 набула у власність спірну квартиру, яку передала в іпотеку. У цій квартирі зареєстровані і проживають відповідачі, що стверджується довідкою № 91 від 16 вересня 2015 року, виданою житлово-будівельним кооперативом №66 (а.с.49).

ОСОБА_5 28 грудня 2011 року на прилюдних торгах, що проводилися на виконання судового рішення про стягнення заборгованості, придбав спірну квартиру (а.с. 4-6).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 7 липня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, приватного підприємства «Нива -В.Ш.», ОСОБА_5 про визнання протоколу прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсним, акту про проведення прилюдних торгів з продажу квартири, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та повернення майна власникові за безпідставністю позовних вимог (а.с.32-36).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов частково задоволено. Визнано недійсними: протокол № 1411230-1 від 22 грудня 2014 року проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1; акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 11 січня 2012 року з продажу вказаної квартири; свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 17 січня 2012 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 162 541 грн. Стягнуто з ПП «Нива-В.Ш.» на користь ОСОБА_5 28 459 грн. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року скасовано, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 7 липня 2014 року залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року скасовано, рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року змінено в частині - «стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 162 541 грн.» на «стягнути з Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на користь ОСОБА_5 162 541 грн.». В решті рішення апеляційного суду залишено в силі.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року, яке є чинним, встановлено, що спірна квартира не вибувала з фактичного володіння ОСОБА_2 Правовстановлюючі документи, на підставі яких ОСОБА_5 набув право власності на цю квартиру, - скасовані.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 є власником спірної квартири, а ОСОБА_2- її колишнім власником. Суд посилався на те, що право проживання відповідачів у спірній квартирі є похідним від права власності на таку. Право власності ОСОБА_2 припинилося у звязку з продажем квартири на прилюдних торгах, а з припиненням права власності є припиненим і право на проживання у цій квартирі. Суд прийшов до висновку, що право власності ОСОБА_5 підлягає судовому захисту.

З врахуванням рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року та Постанови Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року, ОСОБА_5 не є власником спірної квартири і позовні його вимоги щодо захисту його права власності на таку не підлягають до задоволення.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності;колегія суддів приходить до висновку, що у позові належить відмовити.

З відповідачівне підлягають стягненню судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.88, ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст. 314 ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 24 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири № 34 у будинку № 49 на вулиці С.Петлюри у м.Львові.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді