УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» (далі - ПАТ «Банк «Таврика») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що між банком та ОСОБА_4 12 квітня 2005 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику було надано кредит усумі 70 тис.доларів США строком до 10 квітня 2009 року зі сплатою 16 % річних за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору поновлювальність кредитної лінії припиняється 12 квітня 2008 року, а погашення кредиту повинно здійснюватися відповідно до графіка погашення кредиту.

Додатковими угодами до кредитного договору вносилися зміни в частині розміру відсотків, порядку і строків погашення кредиту та сплати відсотків. Зокрема додатковою угодою від 21 листопада 2007 року № 2 кредитна лінія була змінена на мультивалютну, збільшено ліміт до 140 тис. доларів США, встановлена процентна ставка в гривнях у розмірі 20,5 % річних, 15 % в євро та 16 % в доларах США.

Додатковою угодою від 25 червня 2008 року № 3 збільшені відсоткові ставки за користування кредитними коштами, а саме: в гривні - 21 % річних, в євро - 15,5 % річних,в доларах США -16,5 % річних.

Додатковою угодою від 27 жовтня 2008 року № 4 установлена відсоткова ставка закредитом в доларах США - 17,5 % річних; пунктом 4.1 визначено порядок та строки повернення кредитних коштів, а саме: до останнього робочого дня місяця, за який здійснюється розрахунок, та в останній день погашення коштів за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки від 12 квітня 2005 року з майновим поручителем ОСОБА_3 - дружиною позичальника, предметами якого були: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 174,1 кв. м, жилою площею 92,2 кв. м, сараю-кухні літ. «Б», погреба під літ. «Б», замощення № 1, свердловини № II, огорожі № 1, 2, та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Право власності на предмети іпотеки належить іпотекодавцю на праві спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Таврика», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, який відповідно до додаткової угоди трансформований у договір про відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії.

Відповідно до додаткової угоди від 21 квітня 2010 року № 5 до кредитного договору встановлено кінцевий строк погашення заборгованості - 19 квітня 2013 року, та процентну ставку в розмірі 16,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 між ПАТ «Банк «Таврика» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким банку в іпотеку було передано домоволодіння та земельну ділянку площею 1238 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

24 жовтня 2013 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Таврика» про визнання недійсним кредитного договору. Під час розгляду вказаної справи суд дійшов висновку, що кредитний договір є неукладеним, оскільки не містить всіх істотних умов. На підставі цього рішення ОСОБА_3 вважає, що визнання Ріпкинським районним судом Чернігівської області кредитного договору неукладеним є обов'язковим для судів щодо фактів, які встановлені судом, та має значення для вирішення вказаної справи, а тому обставини щодо неукладеності кредитного договору не підлягають доказуванню. Також у рішенні зазначено, що не може бути визнано недійсним правочин, який не укладено, у зв'язку з чим відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

ОСОБА_3 зазначала, що у зв'язку з тим, що кредитний договір є неукладеним, то він не може породжувати будь-яких прав та обов'язків для сторін та не може бути підставою для породження будь-яких інших правовідносин щодо забезпечення його виконання, в тому числі іпотеки.

Крім цього, ОСОБА_3 наголошувала, що у зв'язку з неукладеністю кредитного договору ОСОБА_4 не має зобов'язань перед ПАТ «Банк Таврика», а також у зв'язку з тим, що іпотека є похідною від основного зобов'язання, вона припиняється з моменту припинення основного зобов'язання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 12 квітня 2005 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 серпня 2015 року, позов ПАТ «Банк «Таврика» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 квітня 2005 року № 257-Ф у розмірі 1 822 267 грн 30 коп., що включає: прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 1 304 667 грн 89 коп., прострочену заборгованість за процентами в розмірі 394 708 грн 76 коп., пеню за простроченим кредитом у розмірі 89 703 грн 01 коп., пеню за простроченими процентами в розмірі 33 187 грн 64 коп., звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1298 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення (використання) земельної ділянки-будівництво та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 09 квітня 2004 року, та є предметом іпотеки за договором іпотеки до договору про кредитну лінію від 12 квітня 2005 року № 257-Ф, та на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Малютянської сільської ради 17 лютого 2005 року на підставі рішення від 17 січня

2004 року за № 3/1, та зареєстроване у Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 05 березня 2005 року за № 464 у книзі № 2, та є предметом іпотеки за договором іпотеки до договору про кредитну лінію від 12 квітня 2005 року № 257-Ф, встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення аукціону (публічних торгів) у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/належним експертом, яка становить 1 075 494 грн, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 219 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку та задоволення її позовних вимог.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для визнання договору іпотеки недійсним відсутні, незважаючи на існування рішення Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2013 року, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, оскільки ОСОБА_4 при зверненні до суду з таким позовом указував на те, що договір та додаткові угоди до нього між ним та банком укладалися, але вони не містять всіх істотних умов, крім цього, банк виконав свої зобов'язання за цим договором, а ОСОБА_4 отримав кошти.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Рішення судів у частині вирішення зустрічних позовних вимог відповідають вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник порушив умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користування в порядку і на умовах, зазначених у кредитному договорі, у зв'язку з чим згідно з іпотечним договором, Законом України «Про іпотеку» та нормами цивільного законодавства у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні, незважаючи на те, що кредитний договір визнаний неукладеним.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений термін.

Установлено, що 18 січня 1994 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3.

12 квітня 2005 року між Акціонерним банком «Таврика» (далі - АБ «Таврика») та ОСОБА_4 був укладений договір про кредитну лінію

№ 257-Ф, за умовами якого банк відкриває позичальнику відкличну поновлювальну кредитну лінію в сумі 70 тис. доларів США строком з

12 квітня 2005 року до 10 квітня 2009 року, з відсотковою ставкою в розмірі 16 % річних від суми наданого кредиту.

Додатковою угодою від 23 лютого 2006 року № 1 до договору про кредитну лінію від 12 квітня 2005 року № 257-Ф сторони погодили, що протягом перших трьох років користування кредитними коштами до

11 квітня 2008 року включно позичальник має право неодноразово повертати банку отримані кредитні кошти, цілком чи частинами, та одержувати, зі згоди банку, нові кредитні кошти таким чином, щоб загальний розмір виданих кредитних коштів, тобто основної позичкової заборгованості, у будь-який момент часу складав не більше загальної суми кредитної лінії. Поновлювальність кредитної лінії припиняється з 12 квітня 2008 року. Погашення кредитних коштів та сплату процентів позичальник щомісячно здійснює на позичковий рахунок протягом трьох перших робочих днів місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється розрахунок.

Додатковою угодою від 21 листопада 2007 року № 2, укладеною між АБ «Таврика» та ОСОБА_4, до договору про кредитну лінію від 12 квітня 2005 року № 257-Ф установлено, що банк відкриває позичальнику мультивалютну відкличну поновлювальну кредитну лінію та збільшує ліміт на суму, еквівалентну 70 тис. доларів США, до загального рівня 140 тис. доларів США, строком до 10 квітня 2009 року. Кредитні кошти надаються за письмовими заявками позичальника в доларах США, а також в еквіваленті в гривні та в євро за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим НБУ на день видачі. За цією додатковою угодою кредитні кошти надаються зі сплатою 20,5 % річних від суми кредиту у гривнях, 15 % річних від суми кредиту в євро та 16 % річних від суми кредиту в доларах США.

Додатковою угодою № 3 від 25 червня 2008 року, укладеною між АБ «Таврика» та ОСОБА_4,погоджено, що процентна ставка за кредитом становить 21 % річних від суми кредиту в гривнях, 15,5 % річних від суми кредиту в євро, та 16,5 % річних від суми кредиту вдоларах США.

27 жовтня 2008 року між АБ «Таврика» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 4 до вказаного договору, відповідно до якої було змінено процентну ставку на 17,5 % річних від суми наданого кредиту в доларах США.

Видача кредитних коштів ОСОБА_4 здійснювалася на підставі заяв на видачу кредиту в рахунок кредитної лінії, на підставі яких видавалося розпорядження відділу обліку банківських операцій щодо оформлення заяви на видачу готівки на заявлені позичальником розміри. Так, 12 квітня 2005 року було надано транш у розмірі 25 тис. доларів США, 25 квітня 2005 року - 11 тис. доларів США, 27 квітня 2005 року - 30 тис. доларів США, 05 травня 2005 року - 4 тис. доларів США, 17 серпня

2005 року - 24 тис. доларів США, 12 вересня 2005 року - 12 500 доларів США, 19 вересня 2005 року - 5 тис. доларів США, 30 вересня 2005 року -

30 тис. доларів США, 06 жовтня 2005 року - 4 тис. доларів США, 10 січня 2006 року - 9 тис. доларів США, 03 лютого 2006 року - 4 тис. доларів США, 08 лютого 2006 року - 5 тис. доларів США, 27 лютого 2006 року - 11 тис. доларів США, 22 травня 2006 року - 70 тис. доларів США, 03 липня

2006 року - 15 тис. доларів США, 17 липня 2006 року - 5 тис. доларів США, 08 серпня 2006 року - 4 тис. доларів США, 15 серпня 2006 року - 17 тис. доларів США, 11 вересня 2006 року - 3 тис. доларів США.

На виконання та з дотриманням вимог законодавства АБ «Таврика» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти, а ОСОБА_4 зобов'язався їх повернути у строки, порядку та в розмірі, що встановлені договором.

12 квітня 2005 року на забезпечення виконання умов договору про кредитну лінію від 12 квітня 2005 року № 257-Ф між банком та

ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки.

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед банком, ОСОБА_3 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 174,1 кв. м, жилою площею 92,2 кв. м, сараю-кухні літ. Б, погребу під літ. Б, замощення № І, свердловини № II, огорожі № 1, 2; а також земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

21 листопада 2007 року був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору іпотеки, відповідно до п. 1.1 якого договір іпотеки викладено наступним чином: «Цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з умов договору про мультивалютну кредитну лінію від 12 квітня 2005 року № 257-Ф, додаткової угоди до нього від 23 лютого 2006 року № 1, додаткової угоди від 21 листопада 2007 року № 2 та додатковими угодами до нього, що будуть укладені протягом дії цього договору, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язується перед ПАТ «Банк Таврика» повернути до 10 квітня 2009 року кредитні кошти в розмірі, еквівалентному 140 тис. доларів США, сплатити проценти за його користування у розмірі 20,5 % річних від суми наданого кредиту в гривнях, 15 % річних від суми наданого кредиту в євро та 16 % річних від суми наданого кредиту в доларах США у строки та на умовах, передбачених кредитним договором». Відповідно до укладеної додаткової угоди предмет іпотеки оцінюється сторонами в розмірі 1 075 494,00 грн.

21 квітня 2010 року був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, відповідно до умов якого договір забезпечує зобов'язання ОСОБА_4 повернути до 19 квітня 2013 року включно кредитні кошти в розмірі 97 тис. доларів США та сплатити проценти за його користування в розмірі 16,5 % річних у передбачені договором строки.

21 квітня 2009 року ПАТ «Банк «Таврика» надіслав ОСОБА_4 повідомлення № 05/876 про те, що станом на 21 квітня 2009 року його заборгованість за кредитним договором складається з: простроченої заборгованості за процентами - 7 202,22 долари США; пені за несвоєчасно сплачені проценти - 2 218,91 грн; простроченої заборгованості за кредитом - 137 тис. доларів США; пені за несвоєчасно сплачений кредит -

5 626,13 гри. У вказаному повідомленні встановлено, що заборгованість може бути погашена до 26 травня 2009 року, в іншому разі банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. Загальна сума боргу за кредитним договором складає 153 666,88 доларів США.

21 квітня 2009 року ОСОБА_3 було надіслане аналогічне повідомлення № 05/875 про заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором з вимогою здійснити погашення наявного боргу до 26 травня

2009 року.

16 серпня 2012 року ПАТ «Банк «Таврика» надіслав ОСОБА_3 повідомлення № 23/2258, в якому наголосив, що ОСОБА_4 не виконуються умови кредитного договору. Станом на 15 серпня 2012 року заборгованість ОСОБА_4 становить 960 720,23 грн. У повідомленні банком наголошено, що у разі несплати боргу у 30-денний термін банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічне повідомлення № 23/2257 було надіслане ПАТ «Банк «Таврика» на ім'я ОСОБА_4

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У статті 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судами першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 212 −214 , 303 ЦПК України не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 18 серпня 2015 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 18 серпня 2015 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак