Cправа № 127/708/16-ц
Провадження № 2/127/1618/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 травня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

секретаря Тронт М.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку у звязку із втратою права користування будинком,

в с т а н о в и в:

18 січня 2016 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку у звязку із втратою права користування будинком.

В обґрунтування позовних вимог, в позовній заяві представник позивача зазначає, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого в м. Вінниці по вул. Нагірна, буд. 63., в якому проживали відповідачі до серпня 2015 року та 12 серпня 2015 року, в примусовому порядку, за рішенням суду, органами державної виконавчої служби їх було виселено.

Після виселення, на прохання відповідача ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_6, обманним шляхом, вмовили представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 зареєструвати місце проживання відповідачів, оскільки у них відсутнє інше житло, у якому можливо зареєструвати своє місце проживання, мали намір налагодити стосунки із позивачем ОСОБА_1, а в подальшому виселитись. 18 серпня 2015 року, відповідачі зареєстрували своє місце проживання у будинку позивача.

З підстав зазначених вище, та з урахуванням прийнятої судом з уточненими вимогами позовної заяви (а.с. 50), представник позивача просив суд зняти з реєстраційного обліку за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в звязку з втратою права користування зазначеним майном.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовну заяву з уточненими вимогами підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити. Представник позивача також суду пояснив, що після 12 серпня 2015 року, коли відповідачів було виселено в примусовому порядку, на прохання ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_6, як представник за дорученням ОСОБА_1 зареєстрував їх місце проживання у помешканні позивача, оскільки, як вони пояснили у них не має іншого житла та пообіцяли знятись з реєстрації на першу вимогу, на що ОСОБА_2 надав згоду. З метою здійснення реєстрації місця проживання, вони усі разом: відповідачі та ОСОБА_2, як представник ОСОБА_7 (на підставі нотаріально посвідченої довіреності) звернулись до територіального органу Державної Міграційної Служби України, за результатами чого, 18 серпня 2015 року місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано в будинку позивача. Позивач та його представник зазначили, що відповідачі проживають у даному будинку і на даний час, однак вважають їхнє проживання незаконним, у звязку із чим звернулись до суду за захистом свого права, відновивши його у спосіб, який зазначений у вимогах позовної заяви.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити, зазначивши у своїх поясненнях про те, що, дійсно, 12 серпня 2015 року його довірителів було примусово виселено на підставі рішення суду, після того вони звернулись з проханням до ОСОБА_2, як представника ОСОБА_1, у якого були відповідні повноваження на це (нотаріальна посвідчена довіреність), з проханням тимчасово зареєструвати їх місце проживання, на що отримали згоду, зареєструвавши 18 серпня 2015 року у органах міграційної служби, за згоди представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, своє місце проживання у будинку позивача та з того часу проживають у ньому по даний час.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 28 лютого 2013 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого в м. Вінниці по вул. Нагірна, 63. Право власності на вказаний будинок зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 16).

У вищезазначеному будинку, з 18 серпня 2015 року зареєстровано місце проживання відповідачів: ОСОБА_4 та ОСОБА_4, що підтверджується відомостями, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України у Вінницькій області (а.с. 20, 21).

Позивач ОСОБА_1 в с удовому засіданні зазначила, що вона як власник будинку, категорично проти реєстрації місця проживання відповідачів на даний час і була проти на час її вчинення.

Разом з тим, як встановлено судом, що реєстрація місця проживання відповідачів у будинку позивача була здійснена із згоди представника власника будинку ОСОБА_1 ОСОБА_2 При цьому така згода була ним надана, як зазначив у своїх поясненнях ОСОБА_8, на підставі довіреності, посвідченої 31 грудня 2014 року, ОСОБА_9, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 52). Відомості про те, що дана довіреність скасована або представництво по даній довіреності припинено, в матеріалах справи відсутні.

Не може бути розцінена судом та обставина, що така згода представником позивача була надана внаслідок обману з боку відповідача ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_6, оскільки на підтвердження даної обставини, позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів.

Отже, місце проживання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яке зареєстровано 18 серпня 2015 року в будинку позивача, судом розцінено як таке, що здійснено за згодою останнього.

Також судом встановлено, що відповідачі з серпня 2015 року по теперішній час фактично проживають у будинку позивача. Зазначена обставина визнається сторонами, а тому доказуванню не підлягає. Спірним, як встановлено судом з пояснень представника позивача, є вселення в серпні 2015 року відповідачів в будинок та проживання в ньому, оскільки він зазначає про самоправність таких дій.

Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак, згідно вимог позовної заяви, вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення відповідачів, позивачем не заявлено, при розгляді якої, суд міг би надати правову оцінку саме обставинам правомірності вселення та проживання відповідачів, оскільки предметом доказування при розгляді вказаної вимоги є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», однією із підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи є рішення, яке набрало законної сили, про виселення.

Відповідно до ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до норм ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку у звязку із втратою права користування будинком.

Керуючись ст.ст. 3 ч. 1, 10, 11, 57 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку у звязку із втратою права користування будинком, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_10