Провадження № 22-ц/773/68/16 Категорія: 19 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором перевезення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3, поданою від його імені представником ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом покликаючись на те, що як фізична особа підприємець, 30 березня 2012 року уклав з відповідачем, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, договір перевезення вантажу із залученням третіх осіб. На виконання умов даного договору, було здійснено перевезення вантажу-сировини на палетах за маршрутом Німеччина Україна та складено відповідний акт приймання передачі робіт від 11 квітня 2012 року. Однак, всупереч домовленостей замовник ОСОБА_3, після доставки вантажу, кошти на суму 33023 грн. 53 коп. не сплатив, акт не підписав.

Крім того, 30 березня 2012 року, з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за договором перевезення вантажу, між ним та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Просив суд стягнути з відповідачів солідарно в його користь 33023 грн. 53 коп. за надані ним послуги по перевезенню вантажу та відшкодувати йому судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21.06.2013 року позов задоволено, солідарно стягнуто з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 в корись ОСОБА_2 33023 грн. 53 коп. боргу за договором перевезення та по 165 грн. 50 коп. з кожного за сплачений ним судовий збір.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 просить скасувати це рішення у звязку з неповним зясуванням всіх обставин, що мають значення для справи і невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та ухвалити нове про відмову в позові.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року рішення апеляційного суду від 20.04.2015 року та ухвалу апеляційного суду від 20.04.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі, стягуючи заборгованість за договором перевезення вантажу солідарно із замовника перевезення і поручителя в користь виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки одна із сторін спору поручитель відповідач ОСОБА_4 є фізичною особою.

Проте погодитись з таким висновком не можна.

Відповідно до ст. 15 ч. 1 п. п. 1, 3; ст. 16 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. ст. 1; 12 ч. 1 п. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Оскільки статтею 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 як і відповідач ОСОБА_3 на час укладення договору перевезення вантажу були і на даний час є субєктами підприємницької діяльності та зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців (а. с. 4 7, 15, 167 173).

Крім того встановлено, що 30 березня 2012 року між кредитором позивачем ОСОБА_2 і поручителем відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником відповідачем ОСОБА_3 зобовязань по сплаті наданих послуг з міжнародного вантажного перевезення, сплаті 3 % річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій за договором від 30 березня 2012 року (а. с. 16).

Відповідно до п. п. 2.1, 2.4 даного договору поруки, поручитель зобовязується відповідати перед кредитором солідарно з боржником за належне виконання забезпеченого зобовязання. Поручитель зобовязаний розраховуватися з кредитором виключно в готівковий спосіб.

Кредитор вправі звернутися до поручителя з вимогою про виконання зобовязання, забезпеченого порукою, незалежно від предявлення такої вимоги до боржника.

Виходячи з умов договору поруки та ч. І ст. 543 ЦК України перевізник ОСОБА_2 має право вимагати повернення заборгованості за договором перевезення з поручителя ОСОБА_4 незалежно від звернення з такою ж вимогою до замовника перевезення вантажу ОСОБА_3

Оскільки спір про стягнення боргу за договором перевезення виник безпосередньо між фізичними особами-підприємцями ОСОБА_2 і ОСОБА_3, то виходячи з положень ст. ст. 15, 16 ЦПК України та ст. ст. 1, 12 ГПК України він підлягає розгляду в господарському суді і не може розглядатися в порядку цивільного судочинства в одному провадженні зі спором за договором поруки між ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_4

В ухвалі від 28.10.2015 року ВССУ, скасовуючи рішення апеляційного суду від 20.04.2015 року зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є солідарними боржниками відповідно до договору поруки від 30.03.2012 року.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Разом з тим, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Верховний Суд України, у постанові від 18.11.2015 у справі N 6-1737цс13, предметом позову у якій були вимоги про солідарне стягнення заборгованості до боржника і поручителів, в тому числі і юридичних осіб, висловив правову позицію у якій зазначив, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства. Вирішуючи позовні вимоги банку та зустрічні позовні вимоги товариства, які виникли з окремих договорів кредиту, поруки й іпотеки та можуть бути самостійними й окремими предметами позову, суди зазначених вимог закону не врахували, безпідставно прийняли до провадження спір, що виник між юридичними особами і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

У справі, що розглядається, предметом позову є вимоги до фізичної особи-підприємця (боржника) та поручителя фізичної особи і можуть бути самостійними і окремими предметами позову, а тому суд безпідставно відкрив провадження і розглянув спір, що виник між фізичними особами-підприємцями і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянув його разом із вимогами, які підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи, що вищенаведена правова позиція Верховного Суду України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування, у звязку з порушенням судом вимог ст. 16 ЦПК України, згідно з якими не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, оскаржене рішення в частині солідарного стягнення заборгованості за договором перевезення з ОСОБА_3 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі згідно з п. 1 ст. 205 ЦПК України.

При цьому відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню в дохід держави з ОСОБА_3 витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик в сумі 630 гривень відповідно до рахунку № 61 від 12.01.2016 року.

Керуючись ст.ст. 303, 310 ч. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3, подану від його імені представником ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2013 року в частині солідарного стягнення заборгованості за договором перевезення з ОСОБА_3 скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором перевезення закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 630 (шістсот тридцять) гривень судових витрат, пов'язаних з публікацією судового оголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: