Справа № 136/611/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"29" квітня 2016 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на будинковолодіння та земельні ділянки у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким.

22.12.2001 року помер ОСОБА_3, який приходився йому, ОСОБА_1 рідним братом.

01.01.2003 року померла його мати ОСОБА_4.

25.04.2004 року помер батько ОСОБА_5.

Після смерті вказаних осіб відкрилась спадщина.

Позивач вказує у позовній заяві на те, що він, ОСОБА_1, є єдиним спадкоємцем майна цих осіб. До складу спадкової маси увійшов житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул.. 60 річчя Жовтня, буд. 70, в селі Ясенки, Липовецького району Вінницької області, та земельні ділянки за №188, 187, 186 площі яких визначено 3,7404 га, що розташовані на землях ОСОБА_2 сільської ради Липовецького району, право, на які спадкодавці набули відповідно до сертифікатів на право на земельні частки (паї). Спадщину він прийняв шляхом постійного проживання із спадкодавцями на момент відкриття спадщини. Однак реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позивач позбавлений можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно, у звязку із чим 23.02.2016 року нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтв про право на спадщину на його, ОСОБА_1, імя. Ураховуючи те, що його право на майно оспорюється та не визнається третіми особами, позивач просив суд здійснити захист його порушених прав у спосіб шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

В судове засідання позивач та його представники не зявились, однак позивач надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Липовецького району Вінницької області, в судове засідання не зявився, сільський голова направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову, просив суд розгляд справи проводити за відсутності представника сільської ради.

Ураховуючи те, що сторони не з'явились в судове засідання скориставшись своїми правами врегульованими ч.2 ст.158 ЦПК України, відтак суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи не встановлено, тому суд здійснює розгляд справи на підставі доказів, що наявні у справі, за відсутності сторін, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що відповідає ст.197 ЦПК України.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані докази в їх сукупності, дійшов до такого висновку.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти та відповідні їм правовідносини.

22 грудня 2001 року в селі Ясенки помер ОСОБА_3, на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ №330913.

01 січня 2003 року померла ОСОБА_4, підтвердженням чому є свідоцтво про смерть серія І-АМ №330911.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-АМ №330912 в селі Ясенки Липовецького району помер ОСОБА_5.

Після вказаних осіб відкрилась спадщина.

Судом встановлено за відомостями, що отримані з нотаріальної контори, що спадкові справи до майна померлих ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не заведені.

Як слідує із роз'яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року за №7, до правовідносин які виникли до набранням чинності ЦК України в редакції 2004 року слід застосовувати законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (редакції 1963 року), а до правовідносин, що виникли після 01.01.2004 року відповідні правила ЦК України, зокрема розділу VІ "Спадкове право".

Так, із приписів ст.ст.524, 525, 526, 527, 529, 530, 548, 549, 553 Цивільного кодексу УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, або місцезнаходження майна. Спадкоємцями можуть бути діти померлого, які відносяться до спадкоємців першої черги. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав заяву в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини, вважається, що він прийняв спадщину. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодних дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що позивач фактично вступив в управління та/або володіння спадковим майном після смерті свого брата ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 шляхом спільного проживання із ними, що відповідає положенням ЦК УРСР та підтверджується довідкою виданою органом місцевого самоврядування 03.12.2015 року №1296. Отож прийнята спадщина позивачем після смерті брата ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Зі змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця і той з подружжя, який цього пережив (ст.1261 ЦК України).

Як слідує із змісту ст.1268 ч.3 та ч.5 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивач, будучи сином ОСОБА_5, відтак спадкоємцем першої черги за законом, спадщину прийняв шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що доведено паспортними документами про місце його проживання, а також не заявив про відмову від неї, отож спадщина вважається йому належною.

Як убачається із довідки, що видана Відділом Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області 18.11.2015 року за №31-28-99.2-858/15-15, відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Липовецькою районною державною адміністрацією по КСП «Світанок» по ОСОБА_2 сільській раді с. Ясенки зазначено, що ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 отримали сертифікати на право на земельну частку (пай), які зареєстровано 12.03.1997 року відповідно за №№ 147, 148, 149, серії В №025147, ВН №025148, ВН №025149, земельні ділянки згідно акта розподілу земельних часток (паїв) розташовані за №186, 187, 188, площею 3,7404 га. Наведене підтверджено також Виписками Відділу Держгеокадастру у Липовецькому районіта Викопіюванням (а.с.19-22).

Відповідно до Довідки виданої ОСОБА_2 сільською радою, земельні частки (паї) згідно сертифікатів виданих на імя ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не успадковані та не витребувані станом на 23.12.2011 року.

Статтю 2 Закону України від 05.06.2003, № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є поміж інших: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

У відповідності до ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування за № 7 від 30.05.2008 року, судам було надано роз'яснення, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Належність спадкової маси спадкодавцям у виді житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул.. 60 річчя Жовтня, буд. 70, в селі Ясенки, Липовецького району Вінницької області, доведено довідкою виданою виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради Липовецького району за №1296 від 03.12.2015 року; технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок згідно яких встановлено, що рік побудови житлового будинку та господарських спору 1970 1977р.р..

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п.г. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року.

Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян.

Здобуті у справі докази свідчать про те, що при житті ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 володіли, користувались та розпоряджались вищевказаним будинком, тобто він перебував у їх власності, право власності зареєстроване за ними згідно вимог діючого на той момент законодавства по даних сільської ради, інших осіб, які б мали право власності на цю нерухомість не встановлено.

Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 23.02.2016 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на майно, що увійшло до спадкової маси, оскільки ним не було предявлено нотаріусу правовстановлюючих документів.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справі про спадкування роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

16.05.2013 року ВССУ в Інформаційному листі № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у п.3.5. було висловлено правову позицію, відповідно до якої, спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета даного спору, суд дійшов до переконання, що порушені права позивача щодо реалізації спадкових прав на земельну частку (пай) та житловий будинок з при належностями до нього підлягають захисту судом шляхом визнання права на земельну частку (пай) та визнання права власності на житловий будинок, відтак позовні вимоги слід задовольнити частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.524, 525, 526, 527, 529, 530, 548, 549, 553 Цивільного кодексу УРСР, ст. 1216, 1218, 1220-1221, 1225, 1258, 1261, 1268 - 1270 ЦК України, ст. 10,11, 58-60, 158, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул.. 60 річчя Жовтня 70, в селі Ясенки, Липовецького району Вінницької області, після смерті ОСОБА_3, який помер 22.12.2001 року, ОСОБА_4, яка померла 01.01.2003 року, ОСОБА_5, який помер 25.04.2004 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право на земельну частку(пай), відповідно до сертифіката серія ВН №025147, який зареєстровано 12.03.1997 року за №147, земельна ділянка згідно акта розподілу земельних часток (паїв) розташована за №186 із площею 3,7404 га, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 25.04.2004 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право на земельну частку(пай), відповідно до сертифіката серія ВН №025148, який зареєстровано 12.03.1997р. за №148, земельна ділянка згідно акта розподілу земельних часток (паїв) розташована за №187 із площею 3,7404 га, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла 01.01.2003 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право на земельну частку(пай), відповідно до сертифіката серія ВН №025149, який зареєстровано 12.03.1997р. за №149, земельна ділянка згідно акта розподілу земельних часток (паїв) розташована за №188 із площею 3,7404 га, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 22.12.2001 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_6