У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного підприємства «Б.М.М.» про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору частково недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ПП «Б.М.М.» про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог вказувало на те, що 18 вересня 2007 року між ОСОБА_7 та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк), було укладено кредитний договір, згідно якого Банком надано позичальнику кредит у розмірі 500 тис. дол. США під 12,5 % річних. Згідно вказаного договору позичальник зобов'язувався погашати отриманий кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, починаючи з жовтня 2007 року з кінцевим терміном погашення - 17 вересня 2017 року.

Виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитом забезпечено: 1) договором іпотеки від 02 липня 2007 року, предметом якого є нерухоме майно: будівля, що загальною площею 606,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ПП «Б.М.М.» на праві власності; 2) договором іпотеки від 25 листопада 2011 року, предметом якого є нерухоме майно: будинок, загальною площею 207,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 3) договором поруки від 18 вересня 2007 року, укладеним між Банком та ПП «Б.М.М.»; 4) договором поруки від 18 вересня 2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_8

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 порушив умови кредитного договору і станом на 13 жовтня 2014 року його заборгованість перед банком згідно з розрахунком заборгованості по кредитному договору від 18 вересня 2007 року складає 311 368 дол. 62 центи США , що за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 жовтня 2014 року складає 4 032 230 грн 79 коп., а позичальник та поручителі на вимоги Банку не реагували, позивач просив суд достроково стягнути зазначену суму заборгованості з боржника та поручителів солідарно.

У листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 29 березня 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ним було підписано генеральну кредитну угоду № 42, згідно якої банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в межах суми 195 тис. дол. США. Строк погашення кредиту встановлений до 28 березня 2013 року.

18 вересня 2007 року між ним та Банком було укладено кредитний договір № 010/02-7/351-м, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 500 тис. дол. США під 12,5 % річних.

Також 18 вересня 2007 року між ним та Банком підписана додаткова угода № 1 про внесення змін до попередньої генеральної угоди № 42 від 29 березня 2006 року, відповідно до якої пункт 1.2. генеральної кредитної угоди викладено в іншій редакції: загальний розмір позичкової заборгованості позичальника не повинен перевищувати 668 500 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на дату надання кредиту та змінено пункт термін дії кредитної угоди на 28 вересня 2017 року.

Пославшись на різку зміну курсу долара США по відношенню до гривні, ОСОБА_7 зазначав, що подальше виконання умов кредитного договору порушує його інтереси, оскільки Банку з його боку буде повернута значно більша сума, ніж було узгоджено в день укладення спірного договору. Крім того, на думку позивача за зустрічним позовом банк не мав права видавати кредити особі, яка не має ліцензії Національного банку України на отримання кредиту в іноземній валюті і відповідно ним при укладенні кредитних договорів було порушено істотну умову договору, що стосується його предмету - отримання кредиту в іноземній валюті та використання валюти, як засобу платежу. Також, на думку ОСОБА_7, Банком всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» не попереджено позичальника як споживача послуг про валютні ризики, які під час виконання зобов'язань покладені на споживача.

З огляду на зазначене ОСОБА_7 просив суд визнати недійсними: пункт 1.2 генеральної кредитної угоди № 42 від 29 березня 2006 року, пункт 1 додаткової угоди № 1 від 18 вересня 2007 року про внесення змін до генеральної угоди № 42 від 29 березня 2006 року, пункт 2 кредитного договору від 18 вересня 2007 року в частині валюти кредиту; та зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» перевести валюту кредитування в національну валюту - гривню по курсу Національного банку України на час підписання кредитного договору від 18 вересня 2007 року та додаткової угоди № 1 про внесення змін до генеральної угоди № 42 від 18 вересня 2007 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсними пункт 1.2 генеральної кредитної угоди № 42 від 29 березня 2006 року , пункт 1 додаткової угоди № 1 від 18 вересня 2007 року про внесення змін до генеральної угоди № 42 від 29 березня 2006 року, пункт 2 кредитного договору № 010/02-7/351-М від 18 вересня 2007 року - в частині валюти кредиту.

Зобов'язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» перевести валюту кредитування в національну валюту - гривню по курсу НБУ на час підписання кредитного договору від 18 вересня 2007 року та додаткової угоди № 1 про внесення змін до генеральної угоди № 42 від 18 вересня 2007 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ПП «Б.М.М.» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору № 010/02-7/351-М від 18 вересня 2007 року на загальну суму 311368 дол. США 62 центи, з якої: 299101 дол. США 51 цент - залишок тіла кредиту; 7452 дол. США 77 центів - прострочені відсотки; 4814 дол. США 31 цент - поточні відсотки, а також 24 141 грн 11 коп. пені.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що як засіб платежу у розрахунках між собою сторони використовували валюту - долари США, однак у Банку та у позичальника, ОСОБА_7, були відсутні передбачені законодавством ліцензії на здійснення відповідних операцій з іноземною валютою, а оспорені позичальником умови договорів щодо визначення заборгованості в іноземній валюті є несправедливими, що відповідно до ст. 227 ЦК України дає підстави визнати недійсними пункти договорів в частині встановлення валюти кредиту. Крім того, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги зустрічного позову про зобов'язання перевести валюту кредитування в національну валюту - гривню по курсу Національного банку України на час підписання кредитного договору. З огляду на те, що сторони зобов'язані перевести валюту кредитування в національну валюту в задоволенні позовних вимог банку суд першої інстанції відмовив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що умови кредитних договорів були відомі позичальнику ОСОБА_7 та укладені за погодженням з ним, до жовтня 2013 року позичальник належним чином виконував свої кредитні зобов'язання, а ризики, пов'язані з істотною зміною обставин були добровільно прийняті позичальником. У зв'язку із тим, що ОСОБА_7 порушив умови кредитного договору і станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість на суму 311 368 дол. 62 центи США , сума боргу підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителів.

Колегіясуддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується із висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і на підставі їх оцінки (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку прообізнаність позичальника ОСОБА_7 з умовами укладених між сторонами кредитних договорів.

Проте із висновками судів в частині вирішення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість солідарного стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителів за окремими договорами поруки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У даній справі встановлено, що зобов'язання забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за різними самостійними договорами поруки. У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-35цс15 від 11 березня 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду із позовом як до фізичної особи - ОСОБА_7, так і до юридичної особи - ПП «Б.М.М.».

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, якщо такі вимоги пов'язані між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-745цс15 від 01 липня 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, для ухвалення законного і обґрунтованого рішення у даній справі слід дати належну оцінку доводам ОСОБА_7 стосовно всебічної та повної перевірки розрахунку заборгованості, наданої банком, з урахуванням сум платежів здійснених відповідачами на погашення такої заборгованості, підтверджених відповідними квитанціями, які є в матеріалах справи.

Обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті справи, яке має зазначатися у відповідному судовому рішенні є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Оскільки при вирішенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»судами першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст.ст.212-214, 303, 316 ЦПК України не враховані вказані вимоги норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючисьст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик