Номер провадження 2/754/1757/16
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2016 року Суддя Деснянського районного суду міста Києва Буша Н.Д., перевіривши виконання вимог ст.ст. 119-120 ЦПК України за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, стягнення грошової суми та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду до відповідачів з наступними вимогами:

1). Визнати недійсним договір позики №2, укладений 24.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з моменту його укладення.

2). Визнати грошові кошти, що були передані за оспорюваним договором позики в сумі 4 400 000 грн. особистою приватною власністю позивача.

3).Стягнути з ОСОБА_3 в порядку ст. 216 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року, застосувавши реституцію, грошові кошти в сумі 4 400 000 грн. на користь позивача як такі, що є особистою власністю позивача.

4). Стягнути з ОСОБА_3 в порядку ст. 216 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року, застосувавши реституцію, грошові кошти в сумі 160 000 грн. на користь позивача як такі, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2

Пред'явлена позовна заява підлягала залишенню без руху, виходячи з наступного.

Позивач, це особа, яка звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідач - це особа, яку притягують до відповіді у зв'язку із заявою позивача про те, що порушуються, не визнаються або оспорюються права, свободи чи інтереси.

Позивач вказала в якості першого відповідача ОСОБА_2, але в позовній заяві не було викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо зазначеного відповідача.

Також, позовна заява не відповідала вимогам п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, відповідно до яких позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, які підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, позивач зазначала, що за час шлюбу з ОСОБА_2 їй було подаровано особисто від її рідної матері 4 400 000 грн., але доказів на підтвердження вказаних обставин в позові не зазначає.

Крім того, в пункті 4 прохальної частини позивач просила стягнути з відповідача ОСОБА_3 в порядку ст. 216 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року, застосувавши реституцію, грошові кошти в сумі 160 000 грн. на її користь як такі, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_2, фактично діючі від імені відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, отже позивач не може діяти від імені відповідача при розгляді однієї справи.

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3; шляхом заборони внесення змін до відомостей, що містяться в ЄДРПОУ стосовно зміни засновника приватного підприємства «Кубас»; накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить приватному підприємству «Кубас», власником якого є ОСОБА_3 та заборонити відчуження цього майна у будь-який спосіб; накладення арешту на поточні рахунки приватного підприємства «Кубас».

У поданій заяві про забезпечення позову було відсутнє обґрунтування необхідності забезпечення позову вказаним шляхом. Крім того, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами - позивач визначила відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, але накласти арешт просить лише на майно останнього. Також приватне підприємство «Кубас» не є стороною в справі та не є предметом спору між сторонами.

Отже, заявлені позивачем вимоги про забезпечення позову не відповідали вказаним вимогам закону.

18 січня 2016 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва позовну заяву було залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків, надавши строк на усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання ухвали.

19 січня 2016 р. зазначена ухвала була отримана представником позивача - ОСОБА_4 в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва в каб.9, про, що підписана розписка.

25 січня 2016 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, однак, зазначені в ухвалі недоліки позивачем усунуто не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду не виконає вимоги ст. ст. 119, 120 ЦПК України, позов вважається неподаним та повертається позивачеві.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що недоліки позову не було усунуто в строк, зазначений в ухвалі суду, тому позов слід вважати неподаним і повернути позивачу.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, стягнення грошової суми та визнання права власності, вважати неподаною та повернути, роз'яснивши право на повторне звернення до суду після усунення обставин, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя