Номер провадження: 22-ц/785/5518/16
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Гармац Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

17.09.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, а саме позивач просила стягнути з відповідачки грошові кошти у сумі 81201,00 грн, а саме завдаток у подвійному розміні у сумі 46000 грн, витрати за проведення експертної оцінки житлового будинку з надвірними спорудами під № 4, який розташований у м. Одесі, пров. Приморський у сумі 650 грн, витрати за отримання витягу з реєстру прав нерухомого майна у розмірі 51 грн, а також витрати пов'язані з оплатою послуг ріелтора за договором від 23.05.2015 року про надання інформаційно-посередницьких послуг, укладеного з ФОП ОСОБА_5, а також та судові витрати в розмірі 1055,61 грн (а.с. 3-4).

02.06.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 23000 гривень, а також судові витрати в розмірі 1055,61 гривень. В іншій частині позовних вимог було відмовлено (а.с. 94-95).

Не погоджуючись з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції було невірно встановлено обставини справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що порушуючи взяті на себе зобов'язання за договором про намір купівлі-продажу нерухомості та передачі завдатку відповідачка без пояснення причин відмовилася від укладення договору купівлі-продажу. При цьому, ОСОБА_2 звертає увагу на те, що договором про намір купівлі-продажу нерухомості та передачі завдатку передбачено повернення завдатку у подвійному розмірі у разі, якщо продавець необґрунтовано ухиляється від укладення договору купівлі-продажу. Разом з тим, апелянт вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення понесених позивачкою витрат на оплату послуг ріелтора в розмірі 34500 грн суд першої інстанції посилається на те, що ФОП ОСОБА_5, яка надавала ріелторські послуги, виступаючи як свідок по справі повідомила, що будь-яких послуг не надавала. Однак, апелянт зазначає, що ОСОБА_5 у судовому засіданні 02.06.2016 року надала суду показання, якими підтвердила факт надання інформаційно-посередницьких послуг на ринку нерухомості вказуючи, що 23.05.2016 року вона особисто з ОСОБА_2 укладала договір, предметом якого були дії щодо придбання спірного будинку. Тому, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 81201,00 грн, судові витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 1055,61 грн, а також судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 893,22 грн (а.с. 104-106).

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав. Представник відповідача та відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників провадження, які з'явились, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не виникло дійсного зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна, а тому передана позивачкою сума в розмірі 23000 гривень, вважається авансом і тому з врахуванням виниклих між сторонами правовідносин грошові кошти підлягає обов'язковому поверненню позивачці (а.с. 94-95)..

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду та відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо невірної кваліфікації спірних правовідносин в цій частині вважає за необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 25.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір про наміри укласти договір купівлі-продажу та передачі завдатку (далі - Договір) щодо об'єкту нерухомості, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язувалася продати ? частини будинку АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в свою чергу, ОСОБА_2 зобов'язувалася купити вказаний об'єкт. Даним Договором були визначені істотні умови основного договору, а саме: об'єкт нерухомості, що має бути відчужений - ? частина будинку АДРЕСА_1; ціна основного договору - шістсот тридцять тисяч гривень, що еквівалентно тридцять тисяч доларів США; строк укладення основного договору - до 20 червня 2015 року, а також визначені умови забезпечення виконання договору та визначена відповідальність за його невиконання (а.с. 9-10). Однак, як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу ? частини будинку АДРЕСА_1 так і не був укладений.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції правильно виходив з того, сторони при укладанні договору про наміри відносно нерухомого майна узгодили всі істотні умови договору купівлі-продажу, надали йому сили попереднього договору, порушили вимоги ст.ст. 209, 635, 657 ЦК України, а тому вказаний договір має нікчемний характер (ст. 220 ЦК України), і не міг породити зобов'язання, крім тих, існування яких прямо передбачено законом (ст. 215 ЦК України), в тому числі ті, що могли забезпечуватись задатком. Таким чином, суд першої інстанції правильно прийняв рішення про стягнення грошових коштів переданих на виконання недійсного договору.

Разом з тим, приймаючи рішення щодо інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_5, яка є суб'єктом підприємницької діяльності не надавались будь-які послуги щодо спірного об'єкту позивачу, то в цій частині позовних вимог слід відмовити. При цьому суд першої інстанції посилався на пояснення самої ОСОБА_5, яка була допитана як свідок, проте не була стороною у справі.

Проте погодитись з таким мотивом відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір про надання інформаційно-посередницьких послуг, відповідно до якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується надати замовнику, за визначену плату, комплекс інформаційно-посередницьких послуг, пов'язаних з придбанням - відчуженням об'єкта нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Як зазначено в п. 1.1. загальна сума договору складає тридцять чотири тисячі п'ятсот гривень, з яких двадцять три тисячі гривні, що еквівалентно одній тисячі доларів США, замовник вніс як передоплату до моменту підписання даного договору, а залишок вартості складає одинадцять тисяч п'ятсот гривень, що еквівалентно п'ятсот доларів США (а.с. 13). Відповідно до наявних в матеріалах справи квитанцій до прибуткового касового ордера № 22 від 23 травня 2015 року та № 23 від 19 червня 2015 року, ОСОБА_2 на підставі договору про надання інформаційно-посередницьких послуг сплатила ОСОБА_5 23000 гривень та 11500 гривень відповідно (а.с. 14). Зазначене свідчить про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 дійсно виникли договірні правовідносини, при цьому питання належного виконання умов цього договору не було предметом дослідження в суді першої інстанції оскільки позовні вимоги з цього приводу не заявлялись, а сама ОСОБА_5 до участі в розгляді цієї справи не залучалась, що не виключається в межах самостійного позовного провадження у разі заявлення відповідних позовних вимог. Відповідно, з огляду на вищевказане, мотивування суду в цій частині підлягає зміні.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу частково та змінює на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягнені грошових коштів сплачених за договором від 23.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про надання інформаційно-посередницьких послуг.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 2 червня 2016 року змінити в частині мотивування відмови в стягнені грошових коштів. В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова