ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

головуючого судді: Осаулова Н.А.,

за участі секретаря: Андросенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Фастові Київської області скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, -

ВСТАНОВИВ :

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 в квітні 2016 року звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області із зазначеною скаргою, в якій просив суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2016 року у виконавчому провадженні № 48834073.

Свою скаргу представник мотивував тим, що вказане виконавче провадження відкрито з виконання виконавчого листа 1027/1432/12, виданого Фастівським міськрайонний судом Київської області 18.09.2015 року, про стягнення з заявника на користь товариства грошових коштів, боргу. Як стало відомо скаржнику, то державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову із порушення вимог ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки її було винесено до закінчення строку для самостійного виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2015 року. Зазначає, що державний виконавець позбавив його можливості добровільно виконати постанову про відкриття провадження, а без доказів її отримання винесла постанову про накладення арешту на майно скаржника у зв»язку з чим її дії є незаконними, а тому підлягають визнанню незаконними, а постанова підлягає скасуванню.

В судовому засідання представник скаржника вимоги поданої до суду скарги підтримав та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Субєкт оскарження, державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві в судове засідання не з»явився, хоча про дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у відсутність його представника та направив копію виконавчого провадження.

Представник стягувача ТОВ «Девелопмент Констракшн Холдінг» в судовому засіданні підтримав подані ним заперечення проти задоволення вказаної скарги, зазначивши, що боржник не міг ознайомитися із матеріалами виконавчого провадження, оскільки матеріали справи виконавчого провадження знаходилися в ВДВС Деснянського РУЮ у місті Києві із врахуванням проведення виконавчих дій за місцем знаходження майна боржника в Деснянському районі міста Києва, що підтверджується листом ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві від 16.03.2016 року. Ствердження боржника, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасування, оскільки винесена з порушенням вимог ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», є невірним, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена 25 вересня 2015 року, тобто боржник мав термін на добровільне виконання рішення більше 5 місяців, постанова про арешт майна була винесена 04.03.2016 року, коли боржник, знаючи про зобовязання виконати рішення, взагалі його не виконував. Також законність винесення оскаржуваної постанови підтверджується тим, що вона винесена за заявою стягувача від 18.02.2016 року. Виходячи з вищевикладеного, просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 від 04.03.2016 року.

Дослідивши подані документи та оглянувши копії матеріалів виконавчого провадження №48834073, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Так, на виконання ухвали Апеляційного суду Київської області від 03.08.2016 року, якою було скасовано попередню ухвалу Фастівського районного суду Київської області від 30.05.2016 року, судом було витребувано та отримано матеріали виконавчого провадження №48834073.

З огляду вказаних матеріалів судом встановлено, що на виконання ухвали Апеляційного суду Київської області від 17.11.2014 року у справі №22-ц/780/6308/2013 про поворот виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.09.2010 року, вказаним судом 18.09.2015 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 Тимофійвича на користь ТОВ «Девелопмент Констракшн Холдінг» грошових коштів в сумі 303 402,88 грн.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закону) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Вказаний виконавчий лист стягувачем із заявою про відкриття виконавчого провадження було направлено відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві, наслідком чого було винесення державним виконавцем Петрусенко Г.О. постанови від 25.09.2015 року про відкриття виконавчого провадження №48834073 з виконання вказаного виконавчого листа без визначення строку для добровільного виконання рішення суду боржнику (а.с.7).

При цьому, така справа була ініційована самим скаржником згідно скарги від 19.11.2015 року, а відтак з цього часу він мав можливість добровільного виконання вказаного судового рішення у 7 денний строк за умовами ст..25 Закону України «Про виконавче провадження», чим сам же скаржник мотивував зазначену скаргу.

Вказані обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10.02.2016 року, що набула законної сили, та яку було постановлено за апеляційною скаргою саме ОСОБА_1 на постанову від 25.09.2015 року про відкриття виконавчого провадження №48834073.

У відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено такі обставини.

За таких обставин, посилання заявника на необізнаність ОСОБА_1 про існування постанови про відкриття провадження від 25.09.2015 року, є безпідставними та такими, що спрямовані на введення суд в оману.

За умовами ч.1 ст.52 вказаного Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до ч.2 ст.57 зазначеного Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до вимог вказаного законодавства, зважаючи на обізнаність скаржника у існуванні постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.09.2016 року, державний виконавець ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві ОСОБА_3 у цій справі виніс постанову про накладення арешту та оголошення заборони відчуження від 04.03.2016 року (надалі по тексту оскаржувана постанова) в межах суми боргу 303 402,88 грн. (а.с.8)

Відтак, за період з часу винесення постанови про відкриття провадження, про існування якої та необхідності добровільного її виконання стало відомо ОСОБА_4 09.11.2015 року, до винесення оскаржуваної постанови 04.03.2016 року пройшов значний час (4 місяці), що спростовує твердження заявника про не надання йому достатнього часу на добровільне виконання судового рішення.

З огляду на це, державний виконавець діяв виключно в межах закону та наданих йому повноважень, оскільки у розумінні вимог ч.2 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» оскаржувана постанова про арешт майна була винесена ним набагато пізніше з дня закінчення строку для самостійного виконання вказаного судового рішення.

За умовами ч.3 ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов»язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Інших належних доказів на обґрунтування своєї позиції, які б давали законне право суду для задоволення вимог скаржника про скасування оскаржуваної постанови, доведено в судовому засіданні не було.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав стягувана, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму від 07.02.2014р. № 6 за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213,387 ЦПК.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві ОСОБА_3 у цій справі з винесення постанови про накладення арешту та оголошення заборони відчуження від 04.03.2016 року в межах суми боргу 303 402,88 грн. вчинені відповідно до закону, в межах наданих йому як державному виконавцю повноважень.

Враховуючи викладене, та не доведення представником заявника обов»язковості скасування оскаржуваної постанови саме з викладених ним обставин, суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою і є такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 209, 210, 293, 294, 386, 387 ЦПК України, ст. 11, 17,19, 22, 23 Закону України Про виконавче провадження; суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ