Провадження № 22-ц/779/941/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представників позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на придбання квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулась в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачка, яка є її колишньою невісткою, 14.02.2011 року придбала квартиру АДРЕСА_1. Після реєстрації шлюбу відповідачка запропонувала їй сплатити за неї частково грошові кошти на оплату вартості квартири за обіцянку реєстрації в майбутньому на позивачку права на 1/2 частки в праві на спірну квартиру. Позивачка 14.12.2012 року сплатила за умовами їх домовленості на користь банку 3 400 Євро та 300 Євро без квитанції. Тому позивачка просила суд стягнути з відповідачки на свою користь 160 000 гривень.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 65 000 гривень, а на користь держави судовий збір в сумі 650 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

На вказане рішення в частині задоволення позову відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його в цій частині незаконним та необгрунтованим. Зокрема, апелянт зазначає, що суд порушив норми процесуального права. Так, у порушення вимог статей 11, 31 ЦПК України суд самостійно змінив підставу позову. У позовній заяві позивач посилалась на статті 509, 526 ЦК України та постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок". В судовому засіданні позивач та її представник стверджували, що спірні грошові кошти вони їй позичили та доводили наявність між ними зобов'язань згідно договору позики. Проте суд самостійно змінив підставу позову та безпідставно застосував до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, яка визначає зобов'язання у зв'язку за набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Стверджує, що судом допущено порушення ст.57 ЦПК України, згідно якої доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. У порушення даної статті суд послався на пояснення позивача, що належні їй грошові кошти та безпосередньо від її імені було сплачено в рахунок повернення позики відповідачки з розрахунку на наступне спільне проживання сина позивачки з відповідачкою. Однак апелянт стверджує, що заперечувала даний факт. Ці пояснення позивачки не можуть використовуватись як засіб доказування.

Також апелянт зазначає, що судом не дано оцінки поясненням ОСОБА_6 та її представника, що гроші в касу банку вносились ОСОБА_4 від імені ОСОБА_6 Апелянт стверджує, що теж наголошувала, що гроші вносив колишній чоловік, зазначивши платником свою маму. Вважає, що суд повинен був це врахувати як обставину, яка не підлягає доказуванню, а в такому разі позивач взагалі не може претендувати на повернення коштів. Апелянт заперечувала, що грошові кошти належали позивачці, а стверджувала, що це є її кошти, оскільки вона не мала потреби у позиці. Таким чином, апелянт вважає, що суд дав неправильну оцінку письмовому доказу - квитанції №121 від 14 грудня 2012 року.

На думку апелянта, суд неправильно застосував і норми матеріального права - ст.1051 ЦК України, яка передбачає порядок оспорювання договору позики позичальником, а не позикодавцем. Також суд помилково застосував ст.1212 ЦК України. Апелянт зазначає, що оскільки позивач визнала, що кошти в касу банку вносив її син, то він міг би пред'являти вимоги про стягнення частини цих коштів як об'єкта спільного сумісного майна подружжя.

З наведених підстав просила рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів та просили задовольнити.

Представники позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апелянтом рішення суду оскаржується в частині задоволення позову, а саме: стягнення з відповідача в користь позивача 65 000 грн., тому саме в цій частині судове рішення підлягає перегляду апеляційним судом. В іншій же частині - відмови у задоволені позову - рішення апеляційним судом не переглядається, оскільки сторонами не оскаржується.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Судом правильно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.02.2011р. ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5-7).

Також 14.02.2011р. ПАТ «ОТП банк» та ОСОБА_2. уклали кредитний договір для придбання нерухомого майна - вищезазначеної квартири (а.с.32-37).

ОСОБА_4 (син позивачки) та відповідачка ОСОБА_2 (при реєстрації шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_2») зареєстрували шлюб в червні 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10).

Відповідно до квитанції №121 від 14.12.2012 р. ОСОБА_6 сплатила 65 000 гривень на користь ОСОБА_2 з метою поповнення поточного рахунку для погашення кредиту (а.с.3).

Суд правильно взяв до уваги пояснення ОСОБА_6 про те, що належні їй грошові кошти безпосередньо від її імені були сплачені в рахунок повернення позики відповідачки з розрахунку на наступне спільне проживання сина позивачки з відповідачкою.

При цьому, суд вірно застосував ст.1212 ЦПК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Суд правильно вважав, що квитанція №121 від 14.12.2012 року є доказом сплати від імені позивачки коштів в сумі 65 000 грн. на оплату за договором позики відповідачки.

Так, відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом п. 2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно ж до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Положенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та стягнення коштів в сумі 65 000 грн. на підставі ст.1212 ЦК України.

Твердження апелянта про те, що суд надав неправильну оцінку письмовому доказу - квитанції №121 від 14.12.2012 року не заслуговують на увагу, оскільки такий доказ не був спростований відповідачем, а намагання надати йому іншого розуміння, ніж це випливає із змісту самої квитанції, є безпідставним. Крім того, стороною відповідача не надано жодного належного доказу, який би підтверджував, що мала місце інша операція, ніж та, яка відображена у квитанції, якою підтверджується, що кошти вносила позивачка від свого імені, проте вона це робила, як пояснила у судовому засіданні, у присутності ОСОБА_4 і самої відповідачки, яка не заперечувала про оформлення такої оплати.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі про те, що суд порушив норми процесуального права, коли вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підставу позову, застосувавши до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України, то такі доводи є безпідставні. Так, відповідно до ст.214 ЦПК України саме суд вирішує питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Тому у справі, що розглядається, суд правильно встановив обставини справи і вірно застосував норму матеріального права - статтю 1212 ЦК України, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, що відповідає нормам процесуального права і не вважається виходом за межі позовних вимог чи зміною підстави позову.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук