07 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Рівненського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик» до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки лісового фонду шляхом знесення обʼєкта самочинного будівництва,
за касаційною скаргою першого заступника прокурора Рівненської області - П. Романчука на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2014 року Рівненський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та посилаючись на те, що ОСОБА_4 всупереч діючого законодавства допустив самочинне будівництво, просив звільнити ОСОБА_4 самовільно зайняту земельну ділянку лісового фонду шляхом знесення обʼєкта самочинного будівництва.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

02 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2016 року рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

02 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Рівненської області - П. Романчук просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновок якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що постійний користувач земельної ділянки спеціалізований сільськогосподарський виробничий кооператив «Лісовик»заперечує проти знесення самочинно збудованого дачного будинку, а сукупністю доказів у справі підтверджено, що самочинне будівництво відповідач здійснив на місці напівзруйнованого будинку, 70-х років ХХ ст. забудови.

Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 від 24 грудня

2001 року спеціалізованому сільськогосподарському виробничому кооперативу «Лісовик» в постійне користування передано 1182,8 га землі для ведення лісового господарства на території Майданської сільської ради Дубенського району.

Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 25 квітня 2013 року № 203 з метою використання корисних властивостей лісів субʼєктами господарювання фізичній особі підприємцю ОСОБА_4 виділено лісову ділянку, площею 1 га, у довгострокове тимчасове користування строком на 15 років на території спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик» Дубенського району для використання в культурно-оздоровчих, рекреаційних, виховних, спортивних цілях.

На підставі цього розпорядження 11 травня 2012 року між Дубенською районною державною адміністрацією, спеціалізованим сільськогосподарським виробничим кооперативом «Лісовик»та

ОСОБА_4, як фізичною особою, укладено договір на довгострокове тимчасове користування лісами, згідно якого ОСОБА_4 виділена земельна ділянка із земель лісогосподарського призначення, площею 1 га, у кварталі 58, виділі 16, в межах урочища Гурби на території земель Майданської сільської ради, які відповідно до державного акта перебувають у постійному користування спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик».

Договір зареєстровано в Рівненському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, про що в книзі реєстрації договорів на право тимчасового довгострокового користування лісами вчинено запис від

22 травня 2012 року за № 20.

Рішенням загальних зборів членів спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик»від 12 травня 2015 року дозволено ОСОБА_4 провести окультурення спірної будівлі дачного будиночка без набуття права власності на неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч. 7 ст. 376 ЦК України).

Згідно розʼяснень викладених у п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України № 6-180цс14 від

19 листопада 2014 року, № 6-137цс14 від 17 грудня 2014 року.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 липня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на самочинно збудований дачний будинок, з тих підстав, що будинок зведений на ділянці, яка не призначена для цієї мети.

Судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що постійним користувачем земельної ділянки, на якій самочинно збудований дачний будинок, є спеціалізований сільськогосподарський виробничий кооператив «Лісовик».

З матеріалів справи вбачається, що спеціалізований сільськогосподарський виробничий кооператив «Лісовик» заперечив проти знесення спірного дачного будинку та подав до суду першої інстанції заяву про відмову від позовних вимог, заявлених в інтересах кооперативу прокурором (а. с. 79-80).

Обгрунтовуючи заяву про відмову від позову, спеціалізований сільськогосподарський виробничий кооператив «Лісовик» зазначив, що згідно довідки Майданської сільської ради Дубенського району № 509 від

26 грудня 2014 року, фундамент будинку і його стіни були збудовані до семидесятих років ХХ століття (а. с. 71).

У пунктах 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня

2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва)», розʼяснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції встановив, що звертаючись до суду з позовом в інтересах спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик» про знесення самочинно збудованого дачного будинку, прокуратурою не врахована думка спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик» про потребу у використанні дачного будинку, а тому, висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що знесення спірного будинку не забезпечить справедливий захист інтересів постійного користувача земельної ділянки є вірним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 листопада

2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 січня

2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області - П. Романчука відхилити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від

02 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2016 року в справі за позовом Рівненського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації та спеціалізованого сільськогосподарського виробничого кооперативу «Лісовик» до ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки лісового фонду шляхом знесення обʼєкта самочинного будівництва залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова