Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/1387/15
Провадження №22ц/778/2019/16 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Стрелець Л.Г.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів за депозитним вкладом, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк».

В обґрунтування позову зазначав, що 25.09.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір розміщення грошових коштів на депозитному вкладі №SAMDN943 «Стандарт» у сумі 5500 доларів США строком по 25.03.2014 року (183 дні), з процентною ставкою 7% річних. Договір банківського вкладу оформлений на території Автономної республіки Крим. Після окупації АР Крим, 11.03.2014 року позивач звернувся до відділення КБ «Приватбанк» на території АР Крим щодо дострокового розірвання договору, однак співробітник Банку в усному режимі пояснив, що банк працює у штатному режимі і позивач зможе отримати свої грошові кошти по закінченню строку банківського вкладу у будь-якому відділенні КБ «Приватбанк» на території України.

12.03.2014 року наказом Голови Служби Безпеки України позивача ОСОБА_3 було переведено для подальшого проходження служби до Управління СБ України у Запорізькій області, у зв'язку із чим він виїхав на постійне місце проживання до м. Запоріжжя. 25.03.2014року він звернувся до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Запоріжжі з метою забрати свій вклад у зв'язку із закінченням терміну банківського вкладу, однак отримав відмову з посиланням на той факт, що рахунки, які було відкрито на території АР Крим, наразі тимчасово не обслуговуються.

26.05.2014 р. ним отримана відповідь від ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що йому необхідно подати до відділення банку документи, що підтверджують його переведення з АР Крим на материкову частину України. 18.06.2014 року така довідка була направлена УСБУ України в Запорізькій області на адресу ПАТ КБ «Приватбанк». Однак, депозитний вклад разом із нарахованими процентами все одно не був повернутий відповідачем. Він неодноразово листувався з відповідачем щодо повернення банківського вкладу, проте до цього часу ПАТ КБ «Приватбанк» відмовляється повертати належні йому грошові кошти.

Посилаючись на вказані обставини та остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь суму вкладу за депозитним вкладом №SAMDN3943 «Стандарт» з нарахованими процентами на дату закінчення договору депозиту у розмірі 5 691,97 доларів США; суму процентів, встановлених договором депозитного вкладу, за час протягом якого Банк відмовлявся від повернення вкладу - 705,83 доларів США; три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання - 317,66 доларів США, а також пеню, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3% за кожен день прострочення - 115945,43 доларів США.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ«Приватбанк» на користь ОСОБА_3 суму за договором № SAMDN 3943 «Стандарт» з нарахованими процентами у сумі 5691,97 доларів США, суму процентів, встановлених договором депозитного вкладу за час, протягом якого Банк відмовлявся від повернення вкладу - 705,83 доларів США; три проценти річних за порушення виконання грошового зобов'язання - 317,66 доларів США, що загалом становить 6715, 46 доларів США.

Стягнуто з ПАТ КБ«Приватбанк» на користь ОСОБА_3 пеню відповідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 182916 грн. 60 коп. що складає гривневий еквівалент на час розгляду справи від суми 6715 доларів США.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить змінити рішення суду в частині зменшення розміру пені та стягнути з відповідача на його користь пеню передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у повному обсязі в розмірі 115945,43 доларів США.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та представник відповідача підтримали свої апеляційні скарги з підстав викладених у скаргах, проти доводів скарг один одного заперечили.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» - частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір розміщення грошових коштів на депозитному вкладі №SAMDN943 «Стандарт». За умовами цього договору ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" сума вкладу дорівнювала 5500 доларів США строком по 25.03.2014року включно (183 дні) зі сплатою 7% річних (а.с.9). Цього дня позивачем внесено на депозитний рахунок суму вкладу у розмірі 5500 доларів США, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.10).

Задовольняючи позов в частині стягнення розміру вкладу та процентів, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки внесені позивачем грошові кошти на його вимогу у визначений договором строк не повернуто, то це надає право позивачу на отримання суми боргу та застосування відповідальності у вигляді трьох процентів від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно із ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, відкриття відповідних рахунків та обліковування на них грошових коштів в національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку, відповідно до якого банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків і, як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів, уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, відповідно до вимог закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2015 року у справі № 6-1045цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, факт внесення ОСОБА_3 коштів в сумі 5500 доларів США на виконання умов договору №SAMDN3943 «Стандарт» від 25 вересня 2013 року підтверджується наданим позивачем примірником цього договору та відповідною квитанцією про внесення на рахунок зазначеної суми грошових коштів(а.с.9-10).

З метою перевірки доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «Приват Банк» колегією суддів в судовому засіданні оглянуті оригінал договору №SAMDN3943 «Стандарт» від 25 вересня 2013 року та оригінал відповідної квитанції та засвідчено, що їх копії що наявні у матеріалах справи відповідають оригіналам (а.с. 9-10).

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ КБ "Приватбанк" є неналежним відповідачем, оскільки зобов'язання за договорами депозитного вкладу, укладеними працівниками Кримської філії ГРУ ПАТ КБ "ПриватБанк", на даний час виконує орган країни-окупанта - автономна некомерційна організація "Фонд захисту вкладників" за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АР Крим та м. Севастополь, не заслуговують на увагу в зв"язку з тим, що стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ "ПриватБанк", тому згідно з чинним законодавством, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ "ПриватБанк" як юридична особа, а не його кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

Отже рішення суду першої інстанції про стягнення депозитного вкладу разом з урахуванням семи процентів річних, передбаченими умовами договору та трьома відсотками річних від простроченої суми (ч.2 ст.625 ЦК України), що складає 6715, 46 доларів США є законним та обґрунтованим.

Рішення суду в частині стягнення пені, що передбачена ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Задовольняючи частково вимоги позову про стягнення пені, що передбачена ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має нести відповідальність у вигляді неустойки в розмірі трьох відсотків за кожен із 679 днів прострочення зобов'язання, що дорівнює 115 945,43 доларів США, проте на підставі ч.3 ст.551 ЦК України зменшив її розмір до 6715 доларів США.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До правовідносин між сторонами, які виникли з приводу депозитного договору, укладеного 25 вересня 2013 року, Закон України "Про захист прав споживачів" застосуються лише в частині, не врегульованій нормами ЦК України.

Сплата неустойки у вигляді пені в якості забезпечення виконання банком грошових зобов'язань за укладеним між сторонами договором не передбачено.

Враховуючи викладене та ті обставини, що відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання з повернення вкладу не виконано в строки передбачені договором, то до останнього слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому приписи ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" на спірні правовідносини не поширюються.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення в частині стягнення пені у розмірі 6715 доларів США на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" є прийнятними.

З огляду на вказане апеляційна скарга про необґрунтоване зменшення судом розміру пені, що передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" та прохання про задоволення позову в частині стягнення вказаної пені у повному обсязі, підлягає відхиленню.

За таких обставин оскаржуване рішення в частині стягнення пені, що ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення. В решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2016 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 182916,60грн. скасувати та в цій частині ухвалити нове, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: