Справа № 308/4208/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,

суддів: Бисаги Т.Ю., Куцина М.М.,

при секретарі Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника позивача - ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року по справі позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення у солідарному порядку суми інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання, трьох процентів річних та процентів від суми позики, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 в особі представника позивача - ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення суми інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 867,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. та процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 07.11.2008 р., 03.12.2008 р., 09.01.2009 р., 09.02.2009 р., 03.03.2009 р. та 06.10.2009 р. між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договори позики, відповідно до умов кожного з яких, позивач надав відповідачу ОСОБА_3 , а останній отримав суму позики у розмірі 100 000, 00 гривень за кожним договором , в загальній сумі позики у розмірі 600 000,00 грн., на строк до одного року за кожним договором без сплати відсотків за користування грошовими коштами, однак, взяті на себе зобовязання, щодо повернення грошових коштів у порядку та умовах передбачених договорами відповідач ОСОБА_3 не виконав. Представник позивача зазначив, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2011р., яке набуло законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики, суму інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період до 14.03.2011 року. Оскільки вказане рішення суду відповідачем не виконано, відповідач ОСОБА_3 досі не повернув суму позики за укладеними договорами, а отже не виконав грошове зобовязання, представник позивача вважає, що позивач вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_3 на свою користь, з врахуванням приписів ч.2 ст.625 ЦК України суми інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 867,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, на підставі ст.1048 ЦК України , в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р., обґрунтовуючи тим, що розмір та порядок отримання процентів за договорами позик не були встановлені договорами, то позивач визначив розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

В ході судового розгляду справи представник позивача неодноразово збільшував , зменшував позовні вимоги, та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь позивача ОСОБА_1 : суму інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 грн., трьох процентів річних від простроченої суми позики за час прострочення виконання грошового зобовязання , розраховані за період з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 грн. та процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, на підставі ст.1048 ЦК України , в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р. Мотивуючи збільшені позовні вимоги , представник позивача вказує на те, що на його думку договори позики укладені між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , укладені останнім в інтересах сімї, оскільки кошти в такому розмірі не могли бути використаними виключно на задоволення потреб однієї особи. Крім того зазначає, що дружина відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надавала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на укладення договорів позики, що стверджується її заявами нотаріально посвідченими. На думку представника позивача дані договори позики укладені ОСОБА_3 в інтересах сімї, а отже у відповідності до норм СК України створюють обовязки для другого з подружжя. Представник позивача вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем за неналежне виконання умов укладених договорів позики. Згодом, в ході судового розгляду справи, представник позивача зменшив позовні вимоги в частині суми інфляційних нарахувань за період з травня 2014 року по березень 2015 року , просив стягнути в розмірі 246 840,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2), суму інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобовязання за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 246 840,00 (двісті сорок шість тисяч вісімсот сорок гривень, 00 копійок) грн. та три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період прострочення з 17 травня 2014 р. по 14 квітня 2015 р. в розмірі 16 421,91 (шістнадцять тисяч чотириста двадцять одна гривня, 91 копійка) грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Судовий збір в розмірі 2 632,62 (дві тисячі шістсот тридцять дві гривня, 62 копійки) грн., віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення відсотків за користування коштами та віднесення витрат по судовому збору за рахунок держави, а також в частині відмові у стягненні коштів солідарно з ОСОБА_4 як незаконного та необґрунтованого і постановлення нового рішення в цій частині про задоволення вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині нарахування процентів за користування коштами, суд першої інстанції послався на те, що колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у своєму рішенні від 07.08.2013 року зазначила, що сторони визначили строк дії кожного з договорів позики, тому, виходячи зі змісту положень ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення застосовуються положення ст. 625 ЦК України як відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання, а також зазначила, що нарахування процентів можливе лише протягом дії цих договорів до 07.11.09, до 03.12.09, до 09.01.10, до 09.02.10, до 03.03.10, до 06.10.10.

Даний висновок апеляційної інстанції стосувався правового обґрунтування судового рішення і не встановлював жодних обставин.

Однак суд першої інстанції помилково вважав, що такий висновок апеляційного суду відноситься до передбачених ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які не підлягають доведенню.

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 01.04 15 викладеного у постанові у цивільній справі №6-37цс15 щодо застосування ст.ст.625 і 1048 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції і 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, а також і проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики.

Зважаючи на наведене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р. підлягають до задоволення.

Задоволенню підлягає і вимога про стягнення судових витрат, оскільки такі були сплачені позивачем.

Доводи апеляційної скарги відносно стягнення боргу з подружжя солідарно не можна брати до уваги.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів використання наданих відповідачеві ОСОБА_3 коштів за договором позики саме в інтересах сім'ї, є вірним.

Правочини укладені сторонами не стосуються спільно набутого майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4, і у їх тексті не зазначено цільове призначення грошових коштів, наданих відповідачу ОСОБА_3

Зазначені обставини, відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення в зазначеній частині.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області,-

р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника позивача - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення відсотків за користування коштами та віднесення на рахунок держави судового збору скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 133 084,89 грн. розраховані за період з 05 березня 2013 р. по 14 квітня 2015р. задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування коштами в розмірі 133 084,89 ( сто тридцять три тисячі вісімдесят чотири) грн.89 коп. та витрати по сплаті судового збору 2 632,62 (дві тисячі шістсот тридцять дві) грн, 62 коп.

В решті, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді