Справа № 520/6947/16-ц
Провадження № 2/520/3651/16
Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря - Баранової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Перушенко Тетяна Анатоліївна про визнання окремої частини правочину недійсною,
13.06.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд визнати недійсним п.п. 1.1 Договору позики від 19 жовтня 2012 року, укладений між Позивачем (ОСОБА_1) та Відповідачем (ОСОБА_2) в частині визначення грошового еквіваленту зобов'язання, згідно ст. 524 ЦК України, за домовленістю сторін, визнати недійсним п.п. 1.3 Договору позики від 19 жовтня 2012 року, укладений між Позивачем (ОСОБА_1) та Відповідачем (ОСОБА_2) в частині встановлення порядку повернення суми позики в іноземній валюті; визнати недійсним п.п. 1.3 Договору позики від 19 жовтня 2012 року укладений між Позивачем (ОСОБА_1) та Відповідачем (ОСОБА_2) в частині встановлення строку повернення позики.
В обґрунтування свого позову посилається на те, що 19 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач передав у його власність грошові кошти у розмірі 1 040 000 гривень, що в грошовому еквіваленті зобов'язання, згідно ст. 524 ЦК України, за домовленістю сторін складало суму рівну 130 000 дол. США. Позичальник зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів, в порядку і строки, передбачені цим договором.
Пунктом 1.3 зазначеного договору позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути зазначену в договорі позику в термін до 19.10.2013 року (вісімнадцятого жовтня дві тисячі тринадцятого року) в іноземній валюті.
Позивач вважає, що положення договору позики в частині визначення грошового еквіваленту предмету позики за домовленістю сторін до доларів США (пункт 1.1 Договору), а також положення договору щодо повернення суми позики в іноземній валюті (пункт 1.3 Договору) суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює дані правовідносини, а тому, на його думку, мають бути визнані недійсними.
Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Перушенко Тетяна Анатоліївна у судове засідання також не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила справу слухати в її відсутність, претензій щодо позову не має.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України.
З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А, за реєстр. № 2262.
Відповідно до п. 1.1 даного Договору Позикодавець - ОСОБА_2 передав у власність «Позичальника» - ОСОБА_1, грошові кошти у розмірі 1 040 000 (один мільйон сорок тисяч) гривень, що в грошовому еквіваленті зобов'язання, згідно ст. 524 Цивільного кодексу України за домовленістю сторін, складає суму рівну 130 000 (ста тридцяти тисячам) доларів США, «Позичальник» зобов'язується повернути «Позикодавцю» таку ж суму грошових коштів, в порядку і строки, передбачені цим договором.
Пунктом 1.3 передбачено, що зазначену в договорі позику «Позичальник» зобов'язується повернути «Позикодавцю» в термін до 19.10.2013 (вісімнадцятого жовтня дві тисячі тринадцятого) року, в іноземній валюті.
Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.
Позивач зазначає, що положення договору позики в частині визначення грошового еквіваленту предмету позики за домовленістю сторін до доларів США (пункт 1.1 Договору), а також положення договору щодо повернення суми позики в іноземній валюті (пункт 1.3 Договору) суперечать вимогам чинного законодавства.
Однак, суд вважає, що дані твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, а як наслідок не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті.
Таким чином, згадана норма права не вимагає зазначення ціни договору в гривні та її еквівалент у іноземній валюті, разом з тим, надає право сторонам визначати грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті, де валюта є розрахунковою одиницею визначення ціни під час виконання зобов'язання.
Згідно з ч.2 ст.198 ЦК України виконання зобов'язань, виражених у національній валюті, здійснюється відповідно до закону.
Пунктом 1 ч.2 ст.92 Конституції України статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюється виключно законами України.
Положеннями ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.
Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов'язань у іноземній валюті.
Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. 11 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник свідчив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними.
Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо копіями доданих до позовної заяви документів.
При укладанні договору та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися.
Згідно вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавце ) у строк та в порядку, що встановлені договором
Таким чином, заявлені позивачем вимоги про визнання пункту 1.1 договору недійсним суперечать положенням законодавства про позику щодо повернення коштів у такій самій сумі та визначення моменту повернення позики, оскільки вказане не суперечить чинному законодавству.
Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Крім того, вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги рішення апеляційного суду Одеської області від 07.07.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним договором позики, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти за договором позики від 19.10.2012 року року у сумі 130 000 доларів США, що на момент розгляду справи складало 3037881грн. та 3% річних за користування грошима за період з 20.10.2013 року по 20.11.2015 року у розмірі 8141,92 долара США, що за курсом НБУ було еквівалентно 190 262,98 грн., яке має преюдиціальний характер.
У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими та безпідставними, сторонами під час укладення договору позики були дотримані всі вимоги закону, а від так у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Що стосується описки в договорі про дату повернення коштів, то сторони мають право звернутись до нотаріуса з метою виправлення вказаної технічної описки, що не є підставою для визнання окремого пункту договору недійсним та, зважаючи на тривалий час не повернення коштів боржником - майже 3 роки!!! не є суттєвим.
Керуючись ст.ст. 203, 215, 526, 530, 533, 614, 615, 617, 629, 642, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Перушенко Тетяна Анатоліївна, про визнання окремої частини правочину недійсною - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Куриленко О. М.