У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

Амеліна В.І., Гончара В.П., ПоповичО.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання додаткової угоди до договору недійсною, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 14 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір про спільну діяльність на реконструкцію та перебудову житлового будинку, в процесі виконання якого реконструйовано будинок АДРЕСА_1 та здійснено прибудову до нього з боку АДРЕСА_1. У лютому 2008 року відповідачем запропоновано укласти додаткову угоду до вказаного вище договору з метою звернення до суду з позовом про визнання права власності кожної з сторін на приміщення, які було реконструйовано в процесі виконання договору. Також така угода повинна була передбачати передачу прав та обов'язків за договором від ОСОБА_5 до його матері ОСОБА_6, враховуючи обов'язок керувати спільною діяльністю та проведення розрахунків. Зміст додаткової угоди та зазначеної позовної заяви було підготовлено ОСОБА_5, які позивач підписав та повернув йому, оскільки такі були необхідні для подачі позовної заяви до суду. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 липня 2008 року визнано право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на реконструйований об'єкт, виходячи з часток, що визначені спірною додатковою угодою. Зазначає, що в процесі розгляду даної справи з матеріалами справи не ознайомлювався, у тому числі з позовною заявою та додатковою угодою. У 2013 році між сторонами договору виник спір, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду. В процесі судового розгляду з його ініціативи витребувано матеріали вищезазначеної цивільної справи, в якій він виявив, що підписи в додатковій угоді та позовній заяві йому не належать, а зміст таких викладений в іншій редакції, ніж та, з якою він ознайомлювався при підписанні вказаних документів. Посилаючись на наведене та на те, що спірна угода позбавляє його права вимоги на проведення розрахунків за договором про спільну діяльність на реконструкцію та перебудову житлового будинку, просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати додаткову угоду від 18 лютого 2008 року такою, що не укладалася.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та давши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Амелін
В.П. Гончар О.В. Попович