У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання прававласності за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою її представником - ОСОБА_6, та касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що в період з серпня 2009 року до липня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 16 серпня 2013 року, за час перебування у шлюбі, ними було придбано автомобіль «Honda Acсord», номерний знак НОМЕР_1, вартістю 40 тис. доларів США, з яких було сплачено подружжям власних коштів у розмірі 30 % від вартості автомобіля як перший внесок, а на решту суми - оформлено в кредит на ОСОБА_4 та цього ж дня автомобіль було передано в заставу за її згодою як спільне майно подружжя. Згідно з довідкою - рахунком від 17 лютого 2015 року ОСОБА_4 продав указаний автомобіль ОСОБА_5, а отримані від продажу автомобіля кошти використав на власний розсуд.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати договір купівлі - продажу автомобіля від 17 лютого 2015 року недійним, оскільки автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, яким відповідач розпорядився, відчуживши його без її згоди.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 пред'явила до суду зустрічний позов про визнання права власності на автомобіль «Honda Acсord», номерний знак НОМЕР_1, посилаючись на те, що вона придбала у ОСОБА_4 спірний автомобіль, про що було складено відповідну довідку - рахунок. Указувала, що вона надавала ОСОБА_4 грошові кошти на придбання автомобіля та на погашення кредиту, взятого на його придбання.

Ураховуючи викладене, та посилаючись на те, що вона є законним власником указаного автомобіля, а ОСОБА_3 не визнає її права власності на нього, просила суд визнати за нею право власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1. Скасовано заходи забезпечення позову.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу автомобіля «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1, укладений 17 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, недійсним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в особі представника - ОСОБА_7, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надала належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, у Шевченківському районному суді м. Києва наявна цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, до складу якого спірний автомобіль не увійшов. Разом з тим ОСОБА_5 правомірно придбала спірний автомобіль, тому з метою захисту прав останньої суд визнав за нею право власності на автомобіль.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3 і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, виходив із того, що спірний автомобіль було придбано за час шлюбу як спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, при цьому згода на відчуження автомобіля останньою не надавалась.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що з 8 серпня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2014 року.

16 серпня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 159 тис. грн на придбання автомобіля Honda Accord, 2013 року випуску.

Згідно з довідкою - рахунком від 17 лютого 2015 року ОСОБА_4 продав спірний автомобіль ОСОБА_5

У ст. ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-801цс16 від 7 вересня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, не надали належної правової оцінки доводам і доказамсторін,не встановили фактичних обставин, зокрема, встановивши, що спірний автомобіль придбано за кредитним договором, невід'ємною частиною якого є графік погашення кредиту, суди не з'ясували: яка частина коштів була сплачена у період шлюбу, хто та за які кошти сплачував кредит після припинення шлюбних відносин, чи повністю виплачений кредит отриманий для придбання спірного автомобіля.

Крім того, судам слід звернути увагу й на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва наявна цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, до складу якого спірний автомобіль не увійшов.

Що стосується касаційної скарги ОСОБА_5, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК Українидружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Отже, для укладення одним із подружжя договору щодо цінного майна має бути письмова згода іншого з подружжя (ч. 3 ст. 65 СК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-7цс15 від 8 квітня 2015 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Разом з тим доводи касаційної скарги ОСОБА_5 в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому вона підлягає відхиленню.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_7, задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик