Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., СитнікО.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

На обґрунтування позовних вимог вказував про те, що 15 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 337 тис. дол. США, яку останній в установлений термін не повернув.

Також зазначав, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2011 року та рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 травня 2012 року з відповідача на його користь стягнуто суму боргу за вищезазначеним договором позики у розмірі 2 686 294 грн та 3% річних у розмірі 167 069 грн 69 коп.

Посилаючись на те, що станом на 13 травня 2015 року сума боргу відповідача складає 337 тис. дол. США, що гривневому еквіваленті якої становить 6 954 857 грн 72 коп., тобто розмір заборгованості ОСОБА_5 перед ним збільшився за рахунок збільшення офіційного курсу долара США на день платежу, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 суму боргу в розмірі 4 268 603 грн 72 коп., 3% річних у розмірі 628 223 грн 63 коп. та проценти за користування грошовими коштами - 2 199 471 грн 27 коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року, у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року, рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 243 648 грн 21 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 просять судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові у частині стягнення суми боргу та процентів за користування грошовими коштами, місцевий суд, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач права на стягнення вказаних коштів не має.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, 15 грудня 2008 року між сторонами укладено договір позики на суму 337 тис. дол. США, які останній на вимогу позивача не повернув.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва 13 жовтня 2011 року, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 2 686 294 грн, інфляційні втрати у розмірі 535 766 грн, 3 % річних у розмірі 167 069 грн 69 коп.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2011 року рішення місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача суми інфляційних втрат у розмірі 535 766 грн скасовано.

На даний час судові рішення не виконані та кошти за договором позики ОСОБА_4 відповідачем не повернуто.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не врахував, що відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним і в цьому разі розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України, а для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі вказати про це, а тому його висновок про те, що ОСОБА_4 не має права на стягнення з відповідача процентів від суми позики є помилковим.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік