Номер провадження: 22-ц/785/1630/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Таварткіладзе О.М., Кравця Ю.І.,

секретаря Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 жовтня 2015 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на легковий автомобіль, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ, -

встановила;

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який уточнив у судовому засіданні (а.с.51-55, т.с.1) та в остаточній його редакції просив суд визнати реконструйований житловий будинок №5 на вул.Терешкової в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області обєктом спільної сумісної власності його та відповідача (подружжя); визнати за ним право власності на ? його частину; залишити у його власності автомобіль ВАЗ -2101 державний реєстраційний номер 13710-ОК з виплатою відповідачу грошової компенсації вартості ? частини автомобіля в сумі 5353 грн. посилаючись на такі обставини:

З 30.04.1993 року по 29.11.2012 року позивач і відповідач перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. 06.09.1994 року відповідач отримала в дар від свого батька ОСОБА_4 житловий будинок №5 на вул.Терешкової в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області загальною житловою площею 40 кв. метрів.

В період часу до 2011 року цей будинок власною працею та за власні кошти сторін у справі (подружжя) був добудований та повністю готовий до експлуатації. При цьому, площа будинку була збільшена до 144 кв. метрів, а у звязку із цим і зросла вартість будинку. Крім того, в період шлюбу спільною працею та за спільні кошти був проведений благоустрій прибудинкової території, підведене газо-водо-електропостачання. При цьому позивач зазначив, що реконструкція будинку, а також сарай, вбиральня і цистерна побудовані без дозволу органу місцевого самоврядування.

ОСОБА_2 вважає, що оскільки готовність до експлуатації житлового будинку та прибудинкових споруд складає 100%, це майно не є обєктом незавершеного будівництва, а тому воно є обєктом спільної сумісної власності подружжя і він має право на 1/2 його частину, оскільки це майно істотно збільшилося за рахунок спільних коштів подружжя та його праці.

ОСОБА_2 просить залишити йому у власність автомобіль ВАЗ 2101, який був придбаний в період шлюбу з відповідачем, з виплатою іншому співвласнику авто грошової компенсації за належну їй 1/2 частину в розмірі 5353 грн. (з урахуванням дійсної вартості автомобіля на час його поділу).

ОСОБА_3 подала зустрічний позов (а.с.215-218 т.с.1, а.с.72-74 т.с.2), в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль ВАЗ-2101 державний реєстраційний номер 13710-ОК, набутий у шлюбі за спільні кошти, та зобовязати відповідача (за зустрічним позовом) ОСОБА_2 виплатити їй грошову компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля у розмірі 12000 грн., посилаючись на те, що автомобіль був придбаний за 24000 грн., зареєстрований на імя відповідача і знаходиться на теперішній час у його користуванні. Вона не заперечує проти того, аби позивач користувався автомобілем, але просить зобовязати відповідача сплатити їй її частку в автомобілі у грошовому вигляді.

ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя не визнала у повному обсязі зазначивши, що в 1994 році отримала в дарунок від батька закінчений будівництвом житловий будинок, та в період шлюбу із позивачем реконструкції будинку не проводила. Вимоги про поділ спірного автомобіля визнала у повному обсязі, погодившись отримати грошову компенсацію частини вартості автомобіля у розмірі 5353 грн.

ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 визнав частково, погодившись сплатити позивачу ? частину вартості спірного автомобіля у розмірі 5353 грн.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12.10.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 і зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. За ОСОБА_2 визнане право власності на автомобіль ВАЗ-2101, державний реєстраційний номер 13710 - ОК. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини ринкової вартості спірного автомобіля у розмірі 5353 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 563 грн. 60 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його вимог про визнання домоволодіння №5 на вул.Терешкової в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на ? його частину скасувати, у звязку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав;

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в частині поділу автомобіля ВАЗ -2101 державний реєстраційний номер 13710-ОК, суд першої інстанції виходив з того, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбане за спільні кошти під час шлюбу, та сторони досягли спільної згоди про його поділ. При цьому ОСОБА_3 погодилася на отримання грошової компенсації вартості ? частини цього автомобіля у розмірі 5353 грн.. З цих підстав суд частково відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості її частки у спірному автомобілі у розмірі 12000 грн..

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання домоволодіння №55 на вул.Терешкової в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на ? його частину, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ним вимоги не ґрунтуються на законі, та не доведені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст.ст. 24,25 КпШС України, та ч.1ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною другою цієї статті встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як розяснено в п.20 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» самочинним є будівництво (нове будівництво, реконструкція зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудова, надбудова) обєкта нерухомості, здійснене без документів, які надають право виконувати будівельні роботи.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували між собою у зареєстрованому шлюбі у період часу з 30.04.1993 року по 29.11.2012 року.

В період шлюбу ОСОБА_3 отримала від свого батька - ОСОБА_4 в дарунок житловий будинок, загальною житловою площею 40 кв. метрів без надвірних споруд, що підтверджується договором дарування від 06.09.1994 року (а.с.47-48, т.2).

З інформації, яка викладена в акті від 16.06.1994 року (а.с.82,т.с.4) видно, що спірний житловий будинок у звязку із закінченням його будівництва ОСОБА_4 в червні 1994 року був прийнятий комісією в експлуатацію. При цьому в акті зазначено, що цей житловий будинок складається з чотирьох кімнат, підсобних приміщень. Його загальна площа становить 130,7 кв. метрів, а житлова 55,10 кв. метрів.

Проведеною судовою будівельно-технічною експертизою за №1-96/15 від 26.06.2015 року (а.с.2-40, т.с.4) було встановлено, що спірний житловий будинок на час проведення експертизи складається з цокольного поверху та є двоповерховим, загальною площею 144,8 кв. метрів, і житловою площею 57,4 кв. метри. Також побудовані надвірні споруди: сарай, літній душ, вбиральня, навіс, цистерна, вимощення, огорожа. На проведення реконструкції будинку та будівництво інших прибудинкових споруд дозвіл органу місцевого самоврядування не надавався.

З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що після 1994 року в спірному домоволодінні була проведена його реконструкція з добудовою приміщень та будівництвом господарських споруд. Внаслідок цього була збільшена як загальна площа будинку так і житлова. Оскільки дозвіл на проведення вказаних будівельних робіт органом місцевого самоврядування не видавався, проект реконструкції не складався і не затверджувався у встановленому законом порядку, новозбудоване і реконструйоване майно в експлуатацію у встановленому законом порядку не приймалося, така перебудова і будівництво нежитлових приміщень є самочинним.

Оскільки реконструкція домоволодіння та будівництво прибудинкових споруд є самочинним, воно (відповідно до вказаних вище норм матеріального права) не може бути визнане обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та на ? частину цього майна не може бути визнане право власності за ОСОБА_2, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. Тому відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні цієї частини позовних вимог суд першої інстанції правомірно виходив із того, що вони не ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, та не містять правових підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення цієї частин позовних вимог ОСОБА_2. Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не встановлені обставини щодо участі апелянта у реконструкції спірного житлового будинку не відповідають встановленим судом першої інстанції обставинам, оскільки судом встановлений факт реконструкції спірного житлового будинку з незначним збільшенням його загальної житлової площі (з 40 кв. метрів до 57,4 кв. метри) за безпосередньої участі ОСОБА_2. Але оскільки така реконструкція будинку та будівництво прибудинкових споруд є самочинними, воно не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. І в цій частині висновки суду першої інстанції апелянтом не спростовані, як і не спростовані висновки про відсутність законних підстав для визнання за позивачем права власності на ? частині спірного домоволодіння.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ОСОБА_5 не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визнання за ним права спільної сумісної власності на будівельні матеріали, які були використані сторонами для реконструкції спірного житлового будинку та будівництва прибудинкових споруд.

Керуючись ст.304, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на протязі двадцяти днів, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.П.Фальчук

ОСОБА_6

ОСОБА_7