Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №317/2545/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Гончаренко П.П.
Провадження № 22-ц/778/66/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Запорізькій області

на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року

у справі за позовом прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Запорізькій області

до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області,

ОСОБА_3,

Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області,

треті особи: Обслуговуючий садівничий кооператив «Козацька садиба»,

Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області

про визнання частково незаконним та скасування розпорядження Запорізької районної адміністрації, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію державного акта, витребування та повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року прокурор Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Запорізькій області звернувся до суду з вказаним позовом.

В позові зазначав, що прокуратурою Запорізького району було проведено перевірку та встановлено, що розпорядженням голови Запорізької районної адміністрації від 03.03.2006 року № 14/33 було затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 4,8969га. (сіножаті) в оренду членам ОСК «Козацька садиба» для ведення садівництва, розташованої на землях запасу Долинської сільської ради, за межами населеного пункту на 49 років. На підставі вказаного розпорядження 06.04.2006 року між Запорізькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСК «Козацька садиба» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований 31.05.2006 року за №05. Відповідно до пунктів 1.7 вказаного договору, орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 за рахунок земель запасу Долинської сільської ради Запорізького району, розташовану за межами населеного пункту. Згідно п. 2 договору оренди, в оренду передано земельну ділянку загальною площею 4,8969га сіножаті. Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації від 06.12.2006 № 14/486 внесено зміни до розпорядження від 03.03.2006 № 14/33 в частині площі земельної ділянки, а саме зменшено загальну площу земельної ділянки з 4,8969га на 4,7263га. На виконання вказаного розпорядження 14.12.2006 року між Запорізькою райдержадміністрацією та ОСК «Козацька садиба» укладено додатковий договір про доповнення та зміни до договору оренди земельної ділянки, яким пункт 2 договору оренди від 06.04.2006 викладений в наступній редакції: «в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,7263га, в тому числі: 4,7263га сіножаті». Пунктом 14 договору оренди земельної ділянки від 06.04.2006 року передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення садівництва. Вищезазначений договір оренди земельної ділянки 20.09.2010 року розірвано, про що Запорізькою районною державною адміністрацією та ОСК «Козацька садиба» складено договір про розірвання договору оренди земельної ділянки. Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року №2/12 передано безоплатно у власність 42 громадянам земельні ділянки загальною площею 3,6541га (сади) за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Козацька садиба розташованих за межами населених пунктів Долинської сільської ради. У додатку до вказаного розпорядження визначено, що у власність ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,0910га для ведення садівництва. На підставі розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 відповідачем ОСОБА_3 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 серії НОМЕР_2 від 05.04.2007 року.

Разом з тим, прокурор вважає, що розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 в частині передачі земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_3) площею 0,0910га для ведення садівництва відповідачу ОСОБА_3 є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на його підставі - визнанню недійсним з таких підстав.

У вказаному розпорядженні зазначено, що за рахунок земель ОК «Козацька садиба» у власність громадян передаються земельні ділянки, які перебували у користуванні останніх з підстав їх членства у кооперативі.

Однак, прокурор вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 126 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на час прийняття розпорядження № 2/12 від 09.02.2007 року) право оренди землі повинно було оформлятися договором, який реєструється відповідно до закону.

З вищенаведеного вбачається, що оскільки стороною - орендарем договору оренди земельної ділянки від 06.04.2006 року є ОСК «Козацька садиба», а не члени зазначеного кооперативу, членство ОСОБА_3 у кооперативі не є підставою для виникнення у останньої права користування спірною земельною ділянкою та на момент приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_3) площею 0,0910га, остання їй у користування в передбачений законом спосіб не передвалась та у її користуванні на законних підставах не перебувала.

Прокурор зазначає, що межі земельної ділянки, переданої розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 у власність ОСОБА_3, до її передачі останній, визначені не були.

Так, відповідно до проекту землеустрою щодо відведення в оренду ОСК «Козацька садиба» земельної ділянки загальною площею 4,8969га, затвердженим розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2006 року № 14/33 було сформовано єдину земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 4,8969га, частина якої (площею 3,6541га) в подальшому була розподілена на 42 окремі земельні ділянки, до числа яких входить і спірна земельна ділянка.

Прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка до передачі у власність ОСОБА_3 в її користуванні не перебувала, а тому безоплатне отримання земельної ділянки у власність (приватизація) мала здійснюватись із розробленням проекту землеустрою.

Прокурор в позові вказав, що ні проект землеустрою, ні технічна документація щодо відведення спірної земельної ділянки не розроблялися, та Запорізькою районною державною адміністрацією не затверджувались. Дозвіл на розробку проекту землеустрою або технічної документації Запорізькою райдержадміністрацією не надавався, що підтверджує листами Запорізької районної державної адміністрації № 0993/05-25, № 0993/05-25/1 від 15.04.2014 року, листом Головного управління Держземагентства у Запорізькій області № 10-8-0.3-1568/2-14 від 17.04.2014 року. Прокурор вважає наявним порушення порядку безоплатної передачі земельних ділянок, встановленого Земельним кодексом України.

Крім того, у позові зазначено, що відповідно до пункту 3.40 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженого наказом Державного комітету України у справах містобудування та архітектури від 17.04.1992 року № 44 будівництво нових дачних та садівницьких поселень на територіях, де діють планувальні обмеження, встановлені чинним законодавством, санітарними нормами та правилами, а також на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною планувальною документацією для подальшого розвитку міст та поселень, інженерної і транспортної інфраструктури, не допускається. Відповідно до генерального плану розвитку м.Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 15.09.2004р. територія земельних ділянок, у тому числі, яка передана у власність ОСОБА_3, визначена як територія багатоквартирної забудови.

Враховуючи викладені обставини прокурор зазначив, що розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0910га є незаконним та підлягає скасуванню.

Далі прокурор зазначає, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 05.04.2007 року у порушення ст. 116, 118 ЗК України, та на підставі вказаного незаконного розпорядження, що вважає підставою для визнання його недійсним.

З урахуванням наведеного у позовній заяві надалі прокурор зазначає, що запис про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.04.2007 року під № 22 підлягає скасуванню. Згідно акту Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області №66 від 17.04.2014 року спірна земельна ділянка є вільною від забудови, На підставі викладеного, земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_3) площею 0,0910га, розташована на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (за межами населених пунктів), ОСК «Козацька садиба» діл. № 2 підлягає витребуванню у ОСОБА_3 та поверненню Головному управлінню Держземагентства у Запорізькій області, оскільки правова підстава для її використання відсутня.

Прокурор Запорізького району Запорізької області в інтересах Головного управління Держземагенства у Запорізькій області просив суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Козацька садиба» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0910га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 05.04.2007 року. Скасувати запис про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.04.2007 року під № 22. Витребувати у ОСОБА_3 та зобов'язати її повернути на користь Головного управління Держземагентства у Запорізькій області земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3) площею 0,0910га, розташовану на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (за межами населених пунктів), ОСК «Козацька садиба» діл. № 2.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Запорізькій області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачами - Запорізькою райдержадміністрацією та ОСОБА_3 в особі представника Яковлевої Т.В. надано заперечення на апеляційну скаргу. Кожен з вказаних відповідачів наводить аргументи на спростування доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не має підтверджень і полягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Дядюшевої К.Є., представника ОСОБА_3 адвоката Яковлеву Т.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів в його неупередженості, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

За вимогами ст. 215 ЦПК України рішення суду має містити у собі не тільки вступну та резолютивну частину, описову частину із зазначенням узагальненого викладу позиції відповідача, пояснень осіб, які беруть участь у справі, інших доказів, досліджених судом, а також у рішенні має бути мотивувальна частина із зазначенням встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, суд має зазначити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким, має бути вказано назву статті, її частини, абзацу, пункту закону, на підставі якого вирішено справу.

Безпосередньо з тексту рішення суду вбачається його невідповідність вимогам п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, а саме судом не зазначено встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин.

Виявлене порушення норм процесуального права, невстановлення судом першої інстанції обставин справи, призвело до неправильних висновків та неправильного застосування норм матеріального права, що потягло ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Стаття 213 ЦПК України визначає критерії законності та обґрунтованості рішення суду: законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що в основу оскарженого рішення покладені заперечення проти позову, надані представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Яковлевою Т.В. суду першої інстанції, що знайшло своє відображення у тексті рішення (а.с. 70-71, 109-114 т.1, 18-29 т.2). З вказаного слідує висновок, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, належним чином не встановив дійсних обставин справи та правовідносин сторін, залишивши без належного правового аналізу фактичні та правові підстави позовних вимог прокурора.

Під час апеляційного розгляду справи апеляційним судом встановлені такі обставини справи.

Розпорядженням голови Запорізької районної адміністрації від 03.03.2006 року № 14/33 о затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 4,8969га. сіножаті в оренду членам ОСК «Козацька садиба» для ведення садівництва, розташованої на землях запасу Долинської сільської ради за межами населеного пункту на 49 років.

06.04.2006 року Запорізькою районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСК «Козацька садиба» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований 31.05.2006 року за №05. Орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 за рахунок земель запасу Долинської сільської ради Запорізького району, розташовану за межами населеного пункту.

В оренду передано земельну ділянку загальною площею 4,8969га сіножаті.

Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації від 06.12.2006 № 14/486 внесено зміни до розпорядження від 03.03.2006 № 14/33 в частині площі земельної ділянки, а саме зменшено загальну площу земельної ділянки з 4,8969га до 4,7263га.

14.12.2006 року між Запорізькою райдержадміністрацією та ОСК «Козацька садиба» укладено додатковий договір про доповнення та зміни до договору оренди земельної ділянки, яким пункт 2 договору оренди від 06.04.2006 викладений в наступній редакції: «в оренду передається земельна ділянка загальною площею 4,7263га, в тому числі: 4,7263га сіножаті».

Вказаний договір оренди земельної ділянки 20.09.2010 року розірвано договором між Запорізькою районною державною адміністрацією та ОСК «Козацька садиба».

Розпорядженням голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року №2/12 передано безоплатно у власність 42 громадянам земельні ділянки загальною площею 3,6541га (сади) за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Козацька садиба розташованих за межами населених пунктів Долинської сільської ради.

У додатку до вказаного розпорядження визначено, що у власність ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,0910га для ведення садівництва.

На підставі розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 відповідачем ОСОБА_3 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 серії НОМЕР_2 від 05.04.2007 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з такого.

За висновками оскарженого рішення розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 є законним. Відповідач ОСОБА_3, як член ОСК «Казацька садиба» набула право користування земельною ділянкою, згодом набуту нею у власність, а тому мала право на передачу земельної ділянки у власність за правилами, встановленими ч.1,ч.2 ст.118 ЗК України (в редакції на час ухвалення розпорядження) на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, без розроблення проекту. Право власності ОСОБА_3 є непорушним. Право прокурора на пред'явлення позоу не є абсолютним. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності при зверненні до суду. Відмовлено у позові через його необґрунтованість та безпідставність.

Під час апеляційного розгляду справи, при перевірці законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає неможливим погодитися з висновками оскарженого рішення з таких підстав.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Земельний кодекс України передбачає, зокрема підставою виникнення цивільних прав та обов'язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, на законних підставах оспорене прокурором пред'явленням позову до суду першої інстанції.

Питання законності оспореного прокурором у позові розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року №2/12 в частині передання безоплатно у власність відповідачеві ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0910га за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Козацька садиба розташованих за межами населених пунктів Долинської сільської ради вирішене колегією суддів таким чином.

Згідно ст.116 ЗК України (в редакції на час прийняття розпорядження) громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст.ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оспореного розпорядження) передбачалося: право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється; право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

З наведених норм матеріального права та встановлених судом обставин справи слідує, що на час прийняття оспореного розпорядження про передачу земельної ділянки у власність відповідачеві ОСОБА_3 остання не набула права користування на вказану земельну ділянку у зв'язку із відсутністю відповідного рішення органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно, встановленого ЗК України документа, що посвідчує право користування спірною земельною ділянкою не отримувала.

Таким чином, реалізація набуття права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку мала відбуватися у порядку, встановленому ч.ч.6-11 ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оспореного розпорядження).

Згідно вказаних норм ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення; проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін; п роект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування; районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність; у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно ст.ст.20, 50 Закону України «Про землеустрій» ( в редакції, чинній на час прийняття оспореного розпорядження) землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі: в) надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок; Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При наданні спірної земельної ділянки у власність відповідачеві ОСОБА_3 передбачений вказаною нормою матеріального права проект землеустрою не складався.

Судом встановлено, що розпорядження голови Запорізької райдержадміністрації від 09.02.2007 року №2/12 в частині передання безоплатно у власність відповідачеві ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0910га за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Козацька садиба розташованих за межами населених пунктів Долинської сільської ради прийнято без дотримання вимог ч.ч.6-11 ЗК України, ст.ст.20, 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на час прийняття оспореного розпорядження), а тому є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Висновок рішення суду першої інстанції щодо невідповідності позовних вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практиці Європейського суду не мають свого підтвердження, виходячи з такого.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені обставини та правові норми, які підлягають застосуванню, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у даній справі, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора Запорізького району Запорізької області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача ОСОБА_3 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянину земельної ділянки, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Судова колегія встановила відсутність підстав погодитися з запереченнями відповідачів ОСОБА_3, Запорізької РДА, оскільки встановлено, що набуття права власності на спірну земельну ділянку відбулося внаслідок незаконного розпорядження голови Запорізької РДА.

Крім того, відповідач, зазначаючи в запереченнях про необхідність застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу, не вказує на порушення принципу «пропорційності» й на те, що він несе «індивідуальний і надмірний тягар» у зв'язку з витребуванням земельної ділянки на користь держави.

Таким чином, установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, в тому числі за результатами перевірки заперечень відповідачів проти позову, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах заступника прокурора Запорізького району Запорізької області, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача ОСОБА_3 на користь держави відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки відповідає ст. 153 ЗК України, ст. 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб'єктів звернення в правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

За таких обставин задоволення судом позову заступника прокурора Запорізького району Запорізької області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Вказане є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 05.04.2007 року.

За висновками рішення суду першої інстанції прокурором пропущено строк позовної давності при зверненні до суду.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується, виходячи з такого.

За положеннями пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» встановлено трирічний строк з дня набрання чинності цим Законом (15 січня 2012р.) для звернення особи до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

У даній справі, вимоги прокурора Запрорізького району Запорізької області скеровані на захист права власності держави на землю з боку органу місцевого самоврядування. За таких обставин відсутні підстави вважати, що прокурором, який діє за п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів при вирішенні даної справи на підставі ст.360-7 ЦПК України враховані правові позиції та правові висновки постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015р. у справі №6-2510цс15.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 09.02.2007 року № 2/12 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Козацька садиба» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0910га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 05.04.2007 року, витребуваня у ОСОБА_3 та зобов'язання повернути на користь Головного управління Держземагентства у Запорізькій області вказану земельну ділянку.

В частині позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05.04.2007 року під № 22 позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не мають належних правових підстав.

Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки не погоджується з положеннями Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції не врахував, що обставини на підтвердження позову у вказаній частині доведені належним чином, а заперечення відповідача не ґрунтуються на законі. Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Встановлена наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про задоволення позову у вищевказаній частині.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Запорізькій області задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 09.02.2007р. №2/12 «Про безоплатну передачу громадянам членам ОСК «Козацька садиба» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0910га за рахунок земель ОСК «Козацька садиба», розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданий ОСОБА_3 05.04.2007р.

Витребувати у ОСОБА_3 та зобов'язати повернути на користь Головного управління держземагентства у Запорізькій області земельну ділянку, кадастровий НОМЕР_4, площею 0,091га розташовану на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населених пунктів, ОСК «Козацька садиба», ділянка НОМЕР_6.

Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині скасування запису про державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну дялнку серії НОМЕР_5 від 05.04.2007р. за №22.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: