Провадження №22-ц/784/1676/16
Провадження № 22ц-784/1676/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

01 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

- представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсною довіреності, визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсною довіреності, визнання нікчемним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивач зазначав, що йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 21 червня 2002 року належала квартира № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві.

В червні 2014 року, при зверненні за обміном абонентських книжок до ОКП «Миколаївоблтепленерго», йому стало відомо, що власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2014 року.

Після отримання цих відомостей він звернувся до Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області і за його заявою порушено кримінальну справу за частиною 1 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння спірною квартирою, досудове слідство по якій до теперішнього часу не закінчено.

Як стало йому відомо, 17 травня 2014 року спірна квартира була продана на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22 квітня 2014 року, і ОСОБА_4

Посилаючись на те, що довіреність на розпорядження своєю квартирою він ніколи не видавав, за висновком почеркознавчої експертизи в оспорюваній довіреності стоїть підпис не його, а невідомої особи, позивач просив: визнати недійсною довіреність від 22 квітня 2014 року, видану від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_6;

визнати нікчемним договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_6, і ОСОБА_4 від 17 травня 2014 року і витребувати спірну квартиру у відповідача ОСОБА_4

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність, видану 22 квітня 2014 року від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за № 176.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві, укладений 17 травня 2014 року між ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 22 квітня 2014 року, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Витребувано з чужого незаконного володіння квартиру № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві у ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не вчиняв дій, спрямованих на виникнення у ОСОБА_6 повноважень на представництво його інтересів, а тому довіреність від 22 квітня 2014 року є недійсною. Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири було вчинено з використанням недійсної довіреності, то суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі-продажу спірного жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, так як вони узгоджуються з матеріалами справи та встановленими обставинами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 21 червня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу належала квартира № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві.

Згідно з довіреністю, посвідченою 22 квітня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 176, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 представляти його інтереси перед всіма фізичними та юридичними особами з питань продажу за ціну та на умовах на його розсуд вказану вище квартиру (а. с. 8).

17 травня 2014 року між ОСОБА_2 від імені якого на підставі довіреності від 22 квітня 2014 року діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а. с. 6).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що на весні 2014 року на пропозицію знайомої ОСОБА_8 погодився здати в оренду належну йому на праві власності квартиру юридичній організації, яка займається пошуком житла для біженців з Криму. З цією метою передав їй свій паспорт для відкриття рахунку в банку куди б мали перераховуватися кошти за оренду квартири, а також ключі від квартири. Влітку 2014 року під час звернення за обміном абонентської книжки дізнався, що новим власником його квартири є ОСОБА_4

За його заявою за фактом заволодіння шляхом обману належною йому на праві власності квартирою Центральним відділом поліції НП в Миколаївській області було порушено кримінальну справу за ст. 190 КК України, досудове розслідування по справі до цього часу триває.

Наполягаючи на задоволенні позову, позивач вказував, що довіреність від 22 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_6 він не підписував, а квартира вибула із його власності поза його волею злочинним шляхом.

На підтвердження вказаної обставини надав копію висновку експерта експертно-криміналістичного центру УМВС України в Миколаївській області від 13 серпня 2015 року, проведеної в рамках вказаної кримінальної справи.

Оскільки вказаний висновок оспорювався іншою стороною, судом апеляційної інстанції під час розгляду даної цивільної справи призначена судова почеркознавча експертиза.

Відповідно до висновку експерта № 1446 від 27 вересня 2016 року, рукописні записи та підпис в графі «Підпис» в довіреності серії ВТТ № 879139 від 22 квітня 2014 року виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Допитана колегією суддів апеляційного суду експерт Миколаївського науково дослідного експертно криміналістичного центру при УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_9, яка брала участь під час складання вказаного висновку, пояснила, що виключає можливість виконання тексту та підпису у досліджуваному обєкті ОСОБА_2 як в цілому, так і з наслідуванням. Експерт також зауважила, що виробленість, координація рухів та відсутність стійких, збіжних ознак між досліджуваним текстом і зразками підпису та почерку свідчить про факт підроблення підпису від імені ОСОБА_2 у досліджуваному документі.

Згідно ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч. 2. ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а згідно ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Таким чином, довіреність, на підставі якої ОСОБА_6 уклав договір від імені позивача, мала бути підписана безпосередньо позивачем.

Суд першої інстанції установивши, що довіреність від 22 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_6 позивачем не підписувалась, дійшов обґрунтованого висновку про недійсність оспорюваного договору купівлі - продажу, оскільки відсутність належним чином оформленої довіреності свідчить про відсутність волевиявлення позивача, направленого на укладення договору купівлі - продажу належної йому на праві власності квартири, що відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України суперечить загальним засадам, додержання яких є необхідним для чинності правочину і згідно ч.1 ст. 215 ЦК України призводить до недійсності договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги безпідставні, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, колегія не може погодитись з висновком суду щодо витребування спірної квартири з підстав, передбачених ч.3 ст.388 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

При цьому право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з'ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-619цс15.

Враховуючи, що позивач не мав наміру продавати належну йому квартиру, повноваженнями щодо її відчуження представника не наділяв, а оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири укладено без волевиявлення її власника, тому відсутні підстави, для задоволення віндикаційного позову, передбаченого ст. 388 ЦК України, оскільки такий захист можливий з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215,216 ЦК України, так як майно вибуло із власності позивача на підставі договору купівлі-продажу, де останній був стороною правочину, який укладено від його імені представником за недійсною довіреністю.

На наведені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не врахував, що у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, як спосіб захисту цивільного права застосовується реституція (ст.216 ЦК України), а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позову шляхом витребування спірної квартири від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з підстав, встановлених ст. 388 ЦК України.

Отже, оскільки спірна квартира вибула із власності ОСОБА_2 поза його волею і спірний договір купівлі- продажу визнано недійсним, тому колегія вважає за необхідне без заяви сторони договору застосувати реституцію та зобов'язати кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Однак, враховуючи те, що спірний правочин від імені ОСОБА_2 був укладений представником за недійсною довіреністю, тобто не уповноваженою особою, і на його виконання за цим договором лише ОСОБА_4 була передана квартира ОСОБА_2, на нього не може бути покладено обовязок по поверненню грошових коштів, отриманих за продаж квартири, оскільки останній коштів за угодою не одержав. Тому й при застосуванні реституції підлягає поверненню лише спірна квартира його власнику.

Оскільки судом першої інстанції допущено помилку при застосуванні норми матеріального права, то рішення у відповідності до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України в частині витребування майна з чужого незаконного володіння слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення та застосувати наслідки, передбачені ч.1 ст.216 ЦК України, поклавши обов'язок на ОСОБА_4 в порядку реституції повернути у власність ОСОБА_2 квартиру № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2016 року в частині витребування з чужого незаконного володіння квартири № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві у ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про витребування квартири № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві відмовити.

Доповнити резолютивну частину вказаного судового рішення.

В порядку реституції зобов'язати ОСОБА_4 повернути у власність ОСОБА_2 квартиру № 20, що знаходиться по вул. Обсерваторній, 2 в м. Миколаєві.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :