Справа №587/2869/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/844/16 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 15 березня 2016 року

у справі за позовом Прокурара Сумського району в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3, ПрАТ СК "ПЗУ Україна"

про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сумського районного суду м. Суми від 15 березня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації для перерахування Сумській обласній клінічній лікарні 6019,26 грн. за лікування потерпілого від злочину. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

22 липня 2015 року близько 18 години ОСОБА_3, керуючи автомобілем "ОРЕL Каdett", державний номер НОМЕР_1, на ділянці автодороги Н-07 359 км + 600 м "Київ-Суми-Юнаківка", у с. Храпівщина Сумського району Сумської області, порушуючи вимоги п.п. 12.1, 11,3, 10.1, 2.3, 9.1, 9.4 Правил дорожнього руху України, не вибрав швидкісного режиму, який дозволив би забезпечувати постійний контроль за рухом автомобіля, не впевнився в безпеці зміни напрямку та не надав переваги у русі автомобілю ВАЗ-2107, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з вказаним транспортним засобом.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ-2107 ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, а саме: "Закрита травма грудної клітини, перелом грудини без зміщення", які утворилися від дії тупого предмету внаслідок ДТП та відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1101 від 17 вересня 2015 року відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Допущені ОСОБА_3 порушення вимог п.п. 12.1, 11.3, 10.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв'язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Вищеназвані обставини встановлені ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 09 листопада 2015 року, якою також встановлено, що названими діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху, передбачених п. п. 12.1, 11.3, 10.1 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Крім того, ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 09 листопада 2015 року ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України - за примиренням обвинуваченого та потерпілого (а.с.6).

Відповідно до довідки Сумської обласної клінічної лікарні від 08 жовтня 2015 року № 90 внаслідок вчиненого ОСОБА_3 злочину ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в Сумській обласній клінічній лікарні, в хірургічному торакальному відділенні, з 22 липня 2015 року по 04 серпня 2015 року, тобто 13 ліжко-днів. Вартість 1 ліжко-дня становить 463,02 грн. Загальна сума витрат на стаціонарне лікуванні потерпілого склала 6019,26 грн. (а.с.5, 33-34).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст.ст. 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України, виходив з того, що майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

Як на підставу незаконності постановленого у справі рішення ОСОБА_3 посилався на те, що зазначену у позовній заяві шкоду має відшкодовувати не він, а ПрАТ СК "ПЗУ Україна", з якою він уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Проте, колегія суддів вважає названі доводи апеляційної скарги необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Згідно зі статтею 999 ЦК України 1. Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). 2. До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 року ( далі Закон N 1961-IV) .

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону N 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону N 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону).

Згідно зі ст. 6 Закону N 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

У правовідносинах, які регулюються Законом N 1961-IV, страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;

потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу ( п.п. 1.1, 1.3, ст. 1 Закону )

Враховуючи наведене вище, а також вимоги ст. 17 Закону N 1961-IV сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Потерпілим у цивільно-правових відносинах, які регулюються Законом N 1961-IV, в даній справі є ОСОБА_4

Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов'язкового страхування страховою компанією, оскільки витрати на лікування ОСОБА_4 не є заподіяною йому шкодою, а є витратами лікувального закладу.

Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 24 лютого 2016 року у справі N 6-1343цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Крім того, вищеназвані доводи апеляційної скарги суперечать умовам укладеного ОСОБА_3 та ПрАТ СК "ПЗУ Україна" Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/7436516. Зокрема.

Відповідно до п. 4.1.6 "Загальних умов страхування", які є додатком до названого Полісу та підписані ОСОБА_3, відшкодуванню не підлягають збитки, що сталися безпосередньо внаслідок здійснення страхувальником кримінально-караних дій з використанням забезпеченого транспортного засобу.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду м. Суми від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.