АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Болотова Є.В .

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: приватний нотаріус КМНО Гришаєва Ірина Вікторівна, ОСОБА_3 про встановлення фактів,що мають юридичне значення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Солом‛янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом,який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла гр. ОСОБА_5 (спадкодавець).

З 14. 01. 1971 року спадкодавець була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1.

28 жовтня 1998 року вказана квартира стала приватною власністю спадкодавця на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1998 № НОМЕР_1, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва.

Позивач зазначала, що приблизно з 1999 року і до моменту смерті спадкодавця вона проживала разом зі нею у вказаній квартирі однією сім'єю, доглядала, надавала матеріальну допомогу та допомогу в побуті, спільно з нею вела домашнє господарство.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що у м. Києві. Інших спадкоємців за законом немає, у зв'язку з чим, вважаючи себе єдиним спадкоємцем та бажаючи оформити спадщину на себе, позивачка просила встановити факт, що вона з 1999 року проживала з разом ОСОБА_5 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у квартирі АДРЕСА_2 та факт, що вона з 1999 року постійно проживала разом з померлою і на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_1 і вважається такою,що прийняла спадщину.

Заочним рішенням Солом‛янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року ОСОБА_1 в задоволені позову відмовлено.

Скасовані заходи забезпечення позову та скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог .

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що суд допустив неповне з‛ясування обставин справи та не надав належної оцінки поданим нею доказів,а саме звернення її в 2011 році до правоохоронних органів з приводу зникнення ОСОБА_5,в результаті чого було прийнято постанову, з тексту якої вбачається факт її спільного проживання разом з ОСОБА_5,

Також, судом першої інстанції не було досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи і іншим доказам,а саме факту звернення її до органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, за результатами якого, працівниками служби було проведено перевірку житлових умов та визначено необхідність у призначенні для ОСОБА_5 опікуна, саме її, як особи, яка постійно проживає з ОСОБА_5 однією сім'єю та піклується про неї, а також визнання ОСОБА_5 недієздатною особою. Даний факт підтверджується Поданням органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.03.2012 року №3471/01 «Про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_5 1954 р.н.». З тексту подання вбачається що, «ОСОБА_1 мешкає разом з ОСОБА_5 у 2-х кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3, постійно піклується про неї створює їй необхідні побутові умови, забезпечує її доглядом та лікуванням...».

11.07.2012 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва (справа №2-0-208/12) заяву задоволено та визнано ОСОБА_5 недієздатною, встановлено опіку та призначено її опікуном. Однак, судом першої інстанції,як ці так і інші подані нею докази було проігноровано, з огляду на що, вважає ОСОБА_1, судом першої інстанції прийнято незаконне та необгрутоване рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував,вважаючи його законним та обгрутованим та просив апеляційну скаргу відхилити,а рішення залишити його без змін.

Інші учасники розгляду в судове засідання не з‛явилися,про розгляд справи повідомлені за законом належно, причини неявки не повідомили,заяв про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1998 року № НОМЕР_1, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва 28 жовтня 1998 року квартира, що знаходиться в АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_5, (а.с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла гр. ОСОБА_5 (спадкодавець), що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві 21. 08. 2012 року (а.с. 25).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть НОМЕР_2 вбачається, що причина смерті ОСОБА_5 - хронічна ішемічна хвороба серця (23-24).

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» №364 з 14. 01. 1971 року ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 (а.с. 28).

Згідно матеріалів спадкової справи № 11/2014, наданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В.,після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що у м. Києві.

Проте, 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видачі її свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_5, у зв‛язку з відсутністю у ОСОБА_1 доказів на підтвердження факту прийняття спадщини та документів про належність її до кола спадкоємців визначених ст. 1264 ЦК України.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того що на вимогу ст.60 УПК України остання не надала достатніх та належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема,що дійсно з 1999 року вона проживала разом з ОСОБА_5 однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, тобто до 20.08.2012 року у квартирі АДРЕСА_5, а також того, що вона вважається такою, що прийняла спадщину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки таких висновків суд дійшов з дотримання норм процесуального та матеріального права.

Так за клопотанням сторін судом допитані в судовому засіданні свідки ,як з боку позивачки та і з боку третьої особи.

Зокрема, свідок ОСОБА_6 показала що вона знає ОСОБА_1 лише з травня 2011 року і познайомилася з ОСОБА_1 під час перебування в лікарні 7 м. Києва, де також лікувалася ОСОБА_5, яку ОСОБА_1 в той час кілька разів відвідувала. Свідок також пояснила, що бачила їх обох разом після виписки ОСОБА_5 з лікарні, в квартирі АДРЕСА_1, проте, на запитання представника третьої особи ОСОБА_3 назвати дату, час і обставини при яких це

відбувалося, вона лише вказала, що це відбулося два рази в травні 2011 року і один раз в 2012 році, однак конкретних обставин коли і при яких обставинах

відбулася їх зустріч, яке планування квартири в яких відбувалися ці зустрічі, конкретно пригадати не змогла.

Допитані свідки з боку третьої особи ОСОБА_3- ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, показали, що вони проживають в будинку під'їзду в якому знаходиться квартира померлої ОСОБА_5 та зазначили, що знають померлу з 1994 року, яка після смерті своєї матері проживала в зазначеній квартирі самотньо, зверталася до них та до інших мешканців під'їзду за допомогою.

Між тим, судом, через не дотримання встановленого ст. 180 ЦПК України процесуального порядку допиту свідкане прийнято за належний доказ нотаріально посвідчену заяву свідка ОСОБА_4, оскільки остання на виклик суду в судове засідання не з'явилася і від показів якої в судовому засіданні позивач і її представник відмовилися (том 2 а.с. 5).

Таким чином, висновки суду зроблено щодо всіх заявлених позивачем вимог та на підставі поданих сторонами доказів, яким дана правильна оцінка. У рішенні наведені мотиви, з яких суд надає перевагу одним доказам над іншими і його висновки в цій частині є обґрунтованими.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не надано належної оцінки, встановлених в рішеннях Солом'янського районного суду м. Києві у цивільних справах за її та ОСОБА_3 позовах, фактіввстановлення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_5,оскільки ця обставина була предметом дослідження суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з тим, що вказані судові рішення не набрали чинності та були скасовані (т.1 а.с 41, 42, 49-51, 53-55).

Як вбачається з наданого третьою особою ОСОБА_3,10 червня 2011 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання,який на даний час та на час відкриття спадщини є чинним (а.с.67-70 т.1).

На підставі ст. 20 ЦК України, ч. 3 ст.10 ЦПК України, особа вільно розпоряджується належними їй правами, здійснює право на захист на свій розсуд та повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв'язку з наведеним неможливо погодитись з доводами апеляційної скарги про неналежну оцінку доказів та невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи.

Ці та інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного вище не відносяться до тих, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Солом‛янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді