У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 12 лютого 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, на підтвердження якого останній видав розписку про отримання грошових коштів у розмірі 11 тис. грн та 500 доларів США на невизначений строк, а 26 червня 2009 року відповідач позичив у нього ще 10 тис. грн та 2 тис. доларів США на невизначений строк, про що також складена розписка. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, грошові кошти йому не повернув, на неодноразові звернення з вимогою про повернення грошових коштів не реагував.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь: борг за договором позики від 12 лютого 2009 року в розмірі 23 779 грн 03 коп.; борг за договором позики від 26 червня 2009 року в розмірі 61 116 грн 13 коп.; інфляційні втрати в розмірі 14 154 грн 06 коп.; 3 % річних в розмірі 690 грн 79 коп.; витрати на правову допомогу в розмірі 6 тис. грн; 997 грн 40 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12 лютого 2009 року в розмірі 23 779 грн 03 коп., 3 % річних у розмірі 189 грн 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 630 грн 72 коп.; заборгованість за договором позики від 26 червня 2009 року в розмірі 61 116 грн 13 коп., 3% річних у розмірі 487 грн 26 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 300 грн 70 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 6 тис. грн. та 997 грн 40 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики, тому стягнув з ОСОБА_4 суму боргу, застосувавши також положення ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, застосував норми законодавства, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, вірно обчислив заборгованість за договорами.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених положень, відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд обмежився лише коротким висновком про те, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Проте апеляційний суд узагалі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не навів мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи скарги.

Судом установлено, що 12 лютого 2009 року ОСОБА_4 під розписку позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 тис. грн та 500 доларів США під 6 % на місяць, а 26 червня 2009 року - 10 тис. грн та 2 тис. доларів США, без зазначення терміну повернення грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою, складеною 12 лютого 2009 року,ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 тис. грн та 500 доларів США під 6 % на місяць. Згідно з розпискою від 26 червня 2009 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 10 тис. грн та 2 тис. доларів США на розвиток справи.

Отже, розписки про отримання грошових коштів не містять зобов'язання про їх повернення.

Заперечуючи проти позову і в касаційній скарзі ОСОБА_4 посилався на те, що між сторонами існували комерційні відносини, проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначені факти судом досліджені та оцінені не були.

У зв'язку із цим суду слід з'ясувати та встановити справжню правову природу договірних взаємовідносин сторін.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силуч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик