Справа № 274/2455/13-ц
Провадження № 2/0274/10/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.10.2016 року Бердичівський міськрайонний суд в складі: головуючого -судді Хавронюк О.Л., з участю секретаря - Лободи В.Л.,представника позивача -ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника -ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Бердичівського міськвиконкому, Бердичівського МБТІ ,Бердичівського міськрайонного управління юстиції про визнання рішення незаконним, визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним, визнання права власності на частину квартири

В С Т А Н О В И В :

Згідно позову та уточнень до нього позивачка просить визнати розпорядження № 19661 від 24.11.2008 року в частині передачі частини квартири АДРЕСА_1(далі по тексту -квартири НОМЕР_1 ) у власність ОСОБА_2незаконним та скасувати його. Скасувати свідоцтво про право власності на житло від 5.12.2008 року про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири НОМЕР_1,скасувати реєстрацію за ним права власності на 1/2 частини квартири НОМЕР_1, визнати за позивачкою право власності на спірну частину квартири.В позові вказала, що квартира була отримана нею в порядку поліпшення житлових умов у складі сім"ї із 5 осіб (її самої, чоловіка та трьох дітей).5.12.2008 року вона отримала свідоцтво про право власності на квартиру на підставі поданої заяви.Вона була одноосібним наймачем квартири на момент приватизації, дозволу на реєстрацію інших осіб не надавала .Вважає, що її невістка ОСОБА_5,скориставшись її станом після смерті сина, незаконно зареєструвала відповідача ОСОБА_2(онука позивачки) в квартирі НОМЕР_1 .На момент приватизації житла онук проживав зі своїми батьками за іншою адресою ,з нею не проживав і не був зареєстрований .Приватизація ним частини квартири порушує її законні права.

При розгляді справи позивачка заявлені вимоги підтримала .Допитана як свідок, суду ствердила,що жодного дозволу на реєстрацію відповідача ОСОБА_2 в квартирі не давала,хто і яким чином його прописав їй невідомо, про такий факт їй стало відомо тільки в 2010 році.Документи на приватизацію вона не збирала особисто,пам"ятає, що її невістка -мати ОСОБА_2 заставляла її приватизувати квартиру.

Представник позивачки зазначив,що після смерті чоловіка та сина позивачка перебувала в пригніченому стані,яким скористались інші особи, вимагаючи приватизувати квратиру,щоб вона не пропала.Його довірителька не підписувала дозвіл на реєстрацію онука в квартирі. Він в ній на момент приватизації не проживав, а тому не мав права отримати квартиру у власність.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не ОСОБА_2. пояснив,що зі слів батьків знає,що в квартирі НОМЕР_1 був прописаний від народження .В 2008 році після смерті його батька відбулась сварка.Бабуся пропонувала віддати їй квартиру по вул.Фрунзе,а йому з матір"ю залишити квартиру по вул.Новоіванівській,на що вони не погодились. В 2010 році позивачка зверталась до суду, потім заяву забрала. По АДРЕСА_5 він проживав до 2004 року,але зареєстрований в ній не був. Представник вказала, що позивачка пропустила строки позовної давності при зверненні до суду,а тому заява її довірителя про відмову в позові з цих підстав підлягає задоволенню. Доводи позивачки про обман зі сторони ОСОБА_5,інших осіб під час подачі заяви про приватизацію не підтвердились .ОСОБА_2 був прописаний в квартирі НОМЕР_1 від народження,на час оформлення документів про приватизацію як неповнолітній проживав зі своює матір"ю -ОСОБА_5 ,сам не визначав своє місце проживання , при цьому не втратив право користування квартирою НОМЕР_1.Для позивачки факт реєстрації онука в квартирі був очевидним .

Представник Бердичівського міськвиконкому згідно письмових заперечень в позові просить відмовити.Вказує, що відповідач ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру як дитина одного з наймачів квартири -ОСОБА_6 ,правомірно набув право користування нею з 1994 року. а позивачка з 1994 року прописана в квартирі .Докази по справі свідчать, що позивачка самостійно подавала документи на приватизацію квратири, підписувала їх та отримувала документи.Приватизація квартири здійснена у відповідності до вимог чинного законодавства, розпорядження про передачу квратири у приватну власність є законним, на його підставі видано свідоцтво.

Представник Бердичівського МБТІ подав заяву про розгляд справи без його участі ,щодо позову заперечив. Письмово вказав, що Бердичівське МБТІ в зв"язку із змінами в законодавство відключено від реєстру прав власності на майно ,вчинити будь-які дії щодо скасування реєстрації не можливо .

Бердичівське міськрайонне управління юстиції в поданому запереченні щодо позову вказує,що реєстрація права власності проводиться з 1.01.2013 року , щодо позову в частині скасування державної реєстрації права власності заперечує.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ,дослідивши наявні в справі докази, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 6.12.2008 року позивачка та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1,квартира приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" на підставі розпорядження № 19661 від 24.11.2008 року,технічний паспорт виготовлено на ім"я позивачки (а.с.10-13).

17.11.2008 року позивачка звернулась з заявою про передачу в приватну власність в рівних долях квартири НОМЕР_1 ,її визначити уповноваженим власником квартири , в заяві є її підпис як повнодітнього члена сім"ї, підпис ОСОБА_2 відсутній.Згідно з розрахунком площі, що безоплатно приватизується, він виконаний щодо 2 мешканців квартири.Органу приватизації було надано довідку ,за якою в квартирі НОМЕР_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону україни "Про приватизацію державного житлового фонду" позивачка як наймач,яка зареєстрована з 26.07.1994 року , і відповідач ОСОБА_2,як онук,який зареєстрований з 25.11.1993 року (а.с.104-107).

Судом встановлено, що згідно довідки МК ВЖРЕП № 7 від 20.03.2013 року № 25, листа від 9.07.2013 року (а.с.8,75) позивачка та відповідач ОСОБА_2 зареєстровані в АДРЕСА_1 .Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі НОМЕР_1 25.11.1993 року як дитина батька , АДРЕСА_2 він не був зареєстрований.

Свідок ОСОБА_7вказала ,що їй в зв"язку з виконанням посадових обов"язків відомо,що тільки після смерті сина позивачка почала вимагати виписки свого онука ,говорила, що він в квартирі не проживає. Наявні в справі докази щодо підстав та часу реєстрації відповідача ОСОБА_2 в квартирі НОМЕР_1 (а.с.75,107,109,119,180)свідчать, що він був зареєстрований в ній після народження , за місцем проживання його батька -ОСОБА_6. Довідка ,видана 22.03.2011 року позивачці,про те,що склад її сім"ї в в квартирі НОМЕР_1 - одна (а.с.9)заявлених вимог не стверджує, оскільки спростовується іншими доказами щодо часу реєстрації відповідача ОСОБА_2 в квартирі. Свідок ОСОБА_7 роз"яснила,що ОСОБА_2 не був вписаний в склад сім"ї позивачки тому, що він не є членом її сім"ї.

Відповідач ОСОБА_2визнав факт проживання зі своєю матір"ю по АДРЕСА_5 в м.Бердичеві, а не за місцем реєстрації- в квартирі НОМЕР_1 на момент її приватизації .Крім його особистих пояснень, такий факт підтверджується даними про реєстрацію ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_3 (а.с.181).Свідок ОСОБА_7 зазначила, що по формі № 15 ОСОБА_2як дитина рахувався проживаючим з матір"ю , проте при отриманні паспорта документи видавались за місцем реєстрації .Також, ОСОБА_5,як свідок, запевнила суд, що на її думку дитина повинна жити з батьками. Її син ОСОБА_2 постійно проживав разом з нею, в квартирі НОМЕР_1 після смерті його батька не проживав,тільки приходив до бабусі, допомагав їй, відвідував на день народження. Батько відповідача ОСОБА_2помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (т.1 а.с.7).Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що ОСОБА_5 зі своїм сином ОСОБА_9 після смерті чоловіка жила у своїх батьків,онук ходив до бабусі,трусив килими, бабуся також приходила до онука.Свідку відомо, що до 2001 року її подруга з сім"єю проживали з батьками чоловіка. З пояснень свідків ОСОБА_10,ОСОБА_11 вбачається, що їм відомо про проживання їх племінника -відповідача ОСОБА_2 з матір"ю.Про реєстрацію відповідача в квартирі їх матері їм не було відомо.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, Тобто, передача квартир у власність здійснюється тільки наймачам і членам їх сімей.

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону, право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Відповідно до ст. 65 1 ЖК України наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають у квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

При вирішенні зазначеного спору, пов'язаного з наявністю чи відсутністю у відповідача ОСОБА_2 права на приватизацію спірного жилого приміщення в момент реалізації цього права та наявності у зв'язку з цим підстав для висновків про незаконність приватизації житла , суд відповідно до вимог закону встановив, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права позивачки.

Згідно зі статтею 144 Конституції України, статтею 59 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" N 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування визнаються незаконними в судовому порядку з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України.Верховний Суд України в постанові

від 30 січня 2013 року в справі N 6-125цс12 висловив наступну правову позицію .Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

Таким чином, суд встановив, що на момент подачі заяви про приватизацію квартири НОМЕР_1 в ній постійно проживала позивачка, відповідач ОСОБА_2 був в ній зареєстрований, але не проживав, мав інше постійне місце проживання.Розпорядження № 19661 від 24.11.2008 року в частині передачі частини квартири НОМЕР_1 у власність ОСОБА_2, свідоцтво про право власності на житло від 5.12.2008 року про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири НОМЕР_1, реєстрація за ним права власності на 1/2 частини квартири НОМЕР_1 порушують законні права позивачки на приватизацію квартири в цілому, в якій вона постійно проживала, користувалась і була зареєстрована.

При вирішенні заяви про застосування строків позовної давності суд враховує наступне.

Як вбачається з повідомлення управління праці та соціального захисту населення позивачка з 1.11.2008 року по 30.04.2011 року ,1.11.2009 року по 30.04.2010 року , 1.10.2010 року по 30.04.2011 року, 1.06.2011 року по 30.04.2013 року отримувала субсидію на 2 зареєстрованих осіб, подавала довідки про склад своєї сім"ї-вона як власник,і ОСОБА_2-онук (т.2 а.с.1-7).Оглядом цивільної справи № 2-805/11 встановлено, що позивачка в листопаді 2010 року з позовом до суду про встановлення порядку користування квартирою , в якому зазначала ,що вона і ОСОБА_2 є співвласниками квартири НОМЕР_1 з 2008 року .При приватизації нею квартири її невістка ОСОБА_5 обіцяла їй поміняти частину квартири на квартиру АДРЕСА_4. На даний час від такого обміну відмовляється, з нею не спілкується,як і ОСОБА_2,а тому просила суд встановити порядок користування квартирою. Свій позов залишила без розгляду. Отже, позивачка щонайменше з листопада -грудня 2008 року знала про порушення своїх прав ,до суду за їх захистом звернулась 29.04.2013 року.Доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду -перебування в пригніченому стані, обман та злочинні дії інших осіб не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За метеріалами заяви позивачки про злочин перевірку припинено, роз"яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.Отже, заява про застосування строків позовної давності є підставною, в задоволенні позову суд відмовляє за пропуском строку звернення до суду . Керуючись ст.ст. 10,11,60, 88,212-215,209,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Бердичівського міськвиконкому, Бердичівського МБТІ ,Бердичівського міськрайонного управління юстиції про визнання рішення незаконним, визнання свідоцтва про право власності на житло частково недійсним, визнання права власності на частину квартири відмовити повністю за пропуском строку звернення до суду .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя :