АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 680/450/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1921/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Карпусь С.А., Федорової Н.О.,

секретар Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора Коломий О.Є.,

представників відповідача ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Першого заступника керівника Кам'янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації до Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_4, третя особа - відділ Держгеокадастру у Новоушицькому районі Хмельницької області, про визнання розпоряджень про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу її у власність незаконними та їх скасування, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним за апеляційною скаргою заступника прокурора Хмельницької області на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року,

встановила:

У травні 2015 року Перший заступник керівника Кам'янець-Подільської місцевої прокуратури (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації (далі - облдержадміністрація) до Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області (далі - райдержадміністрація), ОСОБА_4, третя особа - відділ Держгеокадастру у Новоушицькому районі Хмельницької області (далі - Держгеокадастр), про визнання розпоряджень про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу її у власність незаконними та їх скасування, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним.

Прокурор зазначив, що розпорядженням райдержадміністрації від 8 жовтня 2007 року № 697/07-р надано дозвіл 6 громадянам, у тому числі ОСОБА_4, на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності, розташованих в адміністративних межах Вільховецької сільської ради Новоушицького району Хмельницької області. 27 грудня 2007 року райдержадміністрація видала розпорядження № 941/07-р, яким затвердила проект землеустрою та передала земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для ведення індивідуального садівництва, у власність ОСОБА_4 На підставі цього розпорядження 28 грудня 2007 року ОСОБА_4 одержав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку. Всупереч вимог чинного законодавства райдержадміністрація передала земельну ділянку у власність ОСОБА_4 без урахування категорії земель, до яких вона відноситься, та без позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації. Спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної смуги Дністровського водосховища та відноситься до земель водного фонду, передача яких у власність громадян, у тому числі для ведення садівництва, не передбачена законом. До того ж, розпорядником таких земель є облдержадміністрація, а земельна ділянка була незаконно передана ОСОБА_4 без зміни її цільового призначення.

У зв'язку з цим, прокурор просив суд: визнати розпорядження райдержадміністрації від 8 жовтня 2007 року № 697/07-р в частині надання дозволу ОСОБА_4 на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки незаконним і скасувати це розпорядження; визнати розпорядження райдержадміністрації від 27 грудня 2007 року № 941/07-р у частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки для індивідуального садівництва у власність ОСОБА_4 незаконним і скасувати це розпорядження; визнати державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер НОМЕР_2), виданий 28 грудня 2007 року на ім'я ОСОБА_4, недійсним.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 правомірно набув право власності на земельну ділянку, а позовна давність, у межах якої прокурор міг звернутися до суду з позовом, сплила.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Хмельницької області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представники відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представник Держгеокадастру ОСОБА_3 зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представники облдержадміністрації та райдержадміністрації, які в установленому порядку оповіщені про час і місце судового засідання, до суду не з'явилися.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що розпорядженням райдержадміністрації від 8 жовтня 2007 року № 697/07-р надано дозвіл 6 громадянам, у тому числі ОСОБА_4, на розробку технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право на отримання безоплатно у власність земельних ділянок для ведення садівництва за рахунок земель державної власності на території Вільховецької сільської ради Новоушицького району Хмельницької області.

В подальшому приватне підприємство «Наша - справа» розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4

27 грудня 2007 року райдержадміністрація видала розпорядження № 941/07-р, яким затвердила вказаний проект землеустрою та передала безоплатно земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для ведення індивідуального садівництва, у власність ОСОБА_4

На підставі цього розпорядження 28 грудня 2007 року ОСОБА_4 одержав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2), зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 8.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Як передбачено ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частинами 6, 7, 8, 9, 10 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

У відповідності до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

В силу п. «в» ч. 1 ст. 2 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-ІV «Про землеустрій» (далі - Закон № 858-ІV) землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Згідно з ч. 1, п. «д» ч. 2 ст. 25 Закону № 858-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є різновидом документації із землеустрою.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок (ч. 1 ст. 50 Закону № 858-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 62 Закону № 858-ІV документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам. Порядок здійснення державної експертизи документації із землеустрою визначається законом.

Статтею 8 Закону України від 17 червня 2004 року № 1808-ІV «Про державну експертизу землевпорядної документації» (далі - Закон № 1808-ІV) визначено, що державна експертиза проводиться в обов'язковій, вибірковій та добровільній формах.

Як передбачено ст. 9 Закону № 1808-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань.

Результатом проведення державної експертизи є висновок державної експертизи. Позитивні висновки державної експертизи щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією. У разі якщо об'єкт державної експертизи не повною мірою відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, він повертається на доопрацювання. При цьому вказуються конкретні вимоги, відповідно до яких необхідно внести зміни і доповнення до об'єкта державної експертизи. Об'єкт державної експертизи, який не відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, оцінюється негативно і не погоджується (ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 35 Закону № 1808-ІV).

В силу п.п. 3.5.6, 3.6.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 3 грудня 2004 року № 391, негативно оцінена землевпорядна документація після доопрацювання підлягає повторній експертизі на загальних підставах. При проведенні повторної експертизи (у разі спростування негативного висновку первинної державної експертизи) проводиться ретельний аналіз переробленої землевпорядної документації, усунення зауважень, первинної експертизи, відповідність передбачених заходів діючим законодавчим та іншим нормативно-правовим актам.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що на час набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку передача новостворених земельних ділянок у власність громадян в порядку приватизації земель державної власності здійснювалася на підставі розробленого та погодженого в установленому законом порядку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок і позитивного висновку державної експертизи цього проекту.

Матеріали справи вказують на те, що райдержадміністрація передала у власність ОСОБА_4 новостворену земельну ділянку, сформовану із земель, які знаходяться в адміністративних межах Вільховецької сільської ради Новоушицького району Хмельницької області.

Межі цієї ділянки були встановлені на місцевості та закріплені межовими знаками під час виготовлення приватним підприємством «Наша - справа» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 18-46).

Державна експертиза проекту землеустрою була проведена експертами Головного управління земельних ресурсів у Хмельницькій області Дацковою С.М. і Способом О.О. (т. 1 а.с. 45-46). Об'єкт державної експертизи не в повній мірі відповідав вимогам чинного законодавства, зокрема, неможливо було з'ясувати, за рахунок земель якої категорії та якості відводиться земельна ділянка, тому він був оцінений негативно та не погоджений експертами.

Повторна експертиза землевпорядної документації не проводилась, натомість експерт Дацкова С.М. на негативному висновку експертизи одноособово зробила відмітку про виправлення попередніх недоліків. На підставі цього висновку експертизи райдержадміністрація видала розпорядження про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Отже, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 не пройшов обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації.

Видання райдержадміністрацією розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без позитивного висновку державної експертизи зазначеного проекту суперечить законам України.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, що висловлені ним у постанові від 22 травня 2013 року (справа № 6-11цс13).

Частиною 1 статті 35 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Відповідно до ст. 60 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше як 3 гектара - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектара - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво (ч. 1, п. «а» ч. 2 ст. 61 ЗК України).

Аналогічні положення містяться у ст.ст. 88, 89 ВК України.

В силу ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно з п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

За змістом п. 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад.

Водночас, пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року за № 1470/10069), визначено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахуванням при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (моря, озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами та іншим водними об'єктами, - і землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду.

Межі прибережних захисних смуг встановлюються за проектами землеустрою, а на землях населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. Лише при відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлення у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів збереження цих об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання в користування або у власність земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених законом.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-16цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні вказаних норм права.

Досліджені судом докази вказують на те, що у 1986 році Український державний головний проектно-вишукувальний і науково-дослідницький інститут «Укрдіпроводгосп» розробив робочий проект водоохоронної зони лівого берега водосховища Дністровської ГЕС на території Новоушицького району Хмельницької області (т. 1 а.с. 55-103). На даний час цей проект вважається дійсним, змін і доповнень до нього не вносилося.

З довідки Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ від 23 березня 2016 року № 61 (т. 1 а.с. 52-53) і висновку сертифікованого інженера-землевпорядника Григорчука О.М. від 8 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 54, 104-115) слідує, що спірна земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_2) знаходиться в межах захисної прибережної смуги Дністровського водосховища, встановленої вказаним проектом водоохоронної зони.

Відповідачі не надали суду достатніх та об'єктивних доказів на спростування даної обставини.

У такому випадку відстань від земельної ділянки до урізу води не має правового значення для правильного вирішення справи.

Отже, райдержадміністрація передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку водного фонду, на яку розповсюджується обмеження щодо її використання, зокрема, на таких ділянках забороняється садівництво.

Пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

В силу ч. 3 ст 122 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Спірна земельна ділянка не відноситься до вказаних категорій земель, а тому райдержадміністрація передала її у власність ОСОБА_4 з перевищенням наданих їй повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Як передбачено п. «а» ч. 1 ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Докази у справі вказують на те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель водного фонду і її цільове призначення у встановленому законом порядку не змінювалось. Разом із тим, райдержадміністрація незаконно передала її у власність ОСОБА_8, як землю сільськогосподарського призначення.

Цей висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 13 листопада 2013 року (справа № 6-123цс13) і від 14 травня 2014 року (справа № 6-35цс14).

Отже, оскаржувані прокурором розпорядження райдержадміністрації не відповідають вимогам закону.

Неврахувавши названих обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що ОСОБА_4 правомірно набув право власності на земельну ділянку.

Разом із тим, висновок суду про сплив позовної давності є правильним.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» та частиною 2 статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укласти мирову угоду.

З наведених норм слідує, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, на позови прокурора, які пред'являються від імені держави, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Саме такі правові позиції висловив Верховний Суд України у постановах від 1 липня 2015 року (справа № 6-178цс15) і від 28 вересня 2016 року (справа № 6-832цс16).

Прокурор визначив облдержадміністрацію як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з розділом 4.2 Регламентів Хмельницької обласної державної адміністрації, затверджених розпорядженнями голови Хмельницької обласної державної адміністрації від 19 липня 2007 року № 235/2007-р і від 23 листопада 2007 року № 383/2007-р (т. 2 а.с. 27-64), облдержадміністрація здійснювала контроль за діяльністю місцевих органів виконавчої влади шляхом аналізу виданих ними актів.

У зв'язку з цим, райдержадміністрації надсилали до облдержадміністрації копії усіх виданих її головами розпоряджень у письмовому та електронному вигляді за кожну половину місяця (видані з 1 по 15 число і з 16 по останнє число місяця) у тижневий строк.

В подальшому юридичним відділом апарату облдержадміністрації за результатами правової експертизи розпоряджень голів райдержадміністрацій складалися щомісячні аналітичні довідки щодо дотримання вимог чинного законодавства, які після розгляду головою облдержадміністрації надсилалися райдержадміністраціям для усунення виявлених порушень, а також відділу контролю та організаційному відділу апарату облдержадміністрації для здійснення контролю за своєчасністю вжиття заходів щодо усунення виявлених недоліків.

Не оспорюючи надсилання райдержадміністрацією до облдержадміністрації копій оскаржуваних прокурором розпоряджень, сторони не змогли підтвердити дану обставину письмовими доказами через знищення відповідних документів у зв'язку з закінченням строку їх зберігання (т. 1 а.с. 120; т. 2 а.с. 13, 66).

Отже, облдержадміністрація мала довідатися про прийняття райдержадміністрацією оскаржуваних розпоряджень і порушення цими розпорядженнями прав та інтересів держави ще у 2007 році. Цю обставину не заперечують й учасники процесу.

Натомість, прокурор звернувся до суду з позовом на захист порушеного права власності держави лише 25 травня 2016 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позивачем пропущено строк позовної давності, разом із тим, ні прокурор, ні облдержадміністрація не зверталися до суду з клопотанням про поновлення цього строку.

За таких обстави суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позов прокурора не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаного висновку суду.

Суд першої інстанції хоч і невірно застосував положення чинного законодавства при вирішенні спору, однак він дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову прокурора, тому в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області відхилити.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий/підпис/О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/С.А. Карпусь

/підпис/Н.О. Федорова

Копія вірна. Суддя апеляційного суду О.І.Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Шуригіна О.В.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 47