07.10.2016 Єдиний унікальний номер 205/2642/16-ц
(вступна та резолютивна частини)
07 жовтня 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого - судді Федченко В.М.,
при секретарі Джурко Ю.І.,
за участю: позивача ОСОБА_1,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Макіїввугілля», треті особа:Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві та Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, -
Позивач 30 березня 2016 році звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Макіїввугілля», треті особа:Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві та Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог позивач в своїх позовних вимогах зазначив, що з 27.08.2013р. по 31.10.2015р. він працював на ВП "Шахта «Бутівська» та перебував у трудових відносинах з ДП «Макіїввугілля».
За період його знаходження в трудових відносинах з ДП «Макіїввугілля» утворилася заборгованість по заробітній платі, а сем з квітня по грудень 2014 року в сумі 67 864,50 грн. та з січня по жовтень 2015 року у сумі 75 021,12 грн. Усього заборгованість по заробітній платі складає 142 885 грн. 62 коп.
31 жовтня 2015 року на підставі наказу №550 його було звільнено з роботи за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із скороченням штату.
Проте, остаточний розрахунок при звільненні з ним не був проведений.
Згідно уточнень сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку складає 67 222 грн. 68 коп.
На теперішній час він потрапив в скрутні життєві обставини, у зв'язку з тим, що тимчасово не працює та має статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України.
Крім того, відповідачем своєчасно невиплачена заробітна плата при його звільненні та не робилися відрахування податків, він не має змоги орендувати житло, придатне для його проживання, не має можливості отримувати соціальні виплати по безробіттю.
У зв'язку з всіма вказаними обставинами та відсутністю можливості утримувати сім'ю, погіршились відносини у родині, що призвело до розірвання шлюбу, що призводить до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звуків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивач згідно уточнень просив стягнути з ДП «Макіїввугілля» невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2014 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 142 885 грн. 62 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67 222,68 грн. Також просив зобов'язати ДП «Макіїввугілля» нарахувати та виплатити на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до ст.. 34 Закону України «Паро оплату праці». Зобов'язати ДП «Макіїввугілля» провести з його заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 31 жовтня 2015 року відповідні внески до пенсійного фонду України. Стягнути з ДП «Макіїввугілля» компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн.
В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку.
Відповідач ДП «Макіїввугілля» в судове засідання свого представника не направив, жодних клопотань не надав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві в судове засідання свого представника не направив, надіславши до суду заперечення на позов, згідно яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Третя особа Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі міста Києва в судове засідання свого представника не направив, письмово просила розглянути праву без участі їх представника.
Суд зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, враховуючи положення ч.2 ст.64 ЦПК України,суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 3 частини 4 ст.43, частин 1 та 2 ст.46 Конституції України Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість діяльності якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
З копії трудової книжки позивача (а.с.5-6) вбачається, що з 27 серпня 2013 року по 31 жовтня 2015 року позивач працював у Відокремленому підрозділі Державного підприємства «Макіїввугілля» "Шахта «Бутівська». Згідно Наказу №550 від 31.10.2015 року позивача було звільнено за скороченням штату робітників, за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.5-6).
Згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011р. на підтвердження суми заборгованості по зарплаті, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.
Тому на підтвердження суми заборгованості по зарплаті, яка стягується, позивач надав суду довідку про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) №11-52/836 від 30.11.15 року за період з 01 травня 2015 року по 31 жовтня 2015 року, а також індивідуальні відомості про застраховану особу №566 від 22.01.2016 року з Пенсійного Фонду України.
Як стверджує позивач у своїх позовних вимогах, що при звільненні роботодавець (відповідач), в грубе порушення закону не виплатив йому заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2014 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 142 885 грн. 62 коп. Остаточний розрахунок при звільненні відповідач по даний час з позивачем не здійснив. Отже, роботодавець допустив затримку з остаточним розрахунком при звільненні, чим порушив законні трудові права позивача.
У відповідності до вимог п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Відповідно до розрахунку доданого до матеріалів справи, середньоденний заробіток позивача складає 283,64 гри. Строк затримання розрахунку - з 31.10.2015 року до 07.10.2016 року - 237 день, тому заборгованість перед позивачем складається з середньої заробітної плати за весь час затримки у розмірі 67 222,68 грн. (283,64 грн. х 237 днів).
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В грубе порушення ст. 116 КЗпП України роботодавець (відповідач) не здійснив з позивачем повний розрахунок в день його звільнення, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено вимогам ст. 117 КЗпП України.
Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці зазначено, що "вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача".
Завданням цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України) в Україні окрім законного, є також і справедливе вирішення цивільних справ.
Дослідивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2014 року по 31 жовтня 2015 року у розмірі 142 885, 62 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67 222,68 грн.
Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Відповідно до абз.2 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№4 від 31.03.1995 року передбачає, що моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею у порядку регресу (статті 130, 132-134 Кодексу законів про працю України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.
Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до переконання, що діями відповідача позивачу також була спричинена моральна шкода.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та ступеню душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок затримки виплат при розрахунку, їх тривалості, тяжкості, вимушених змін у життєвих обставинах та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, так позивач був позбавлений певного доходу. З урахуванням цих обставин, суд вважає за необхідне задовільнити вимоги про відшкодування моральної шкоди частково та стягнути на користь позивача моральну шкоду в сумі 10 000 грн. за рахунок відповідача.
В іншій частині позову слід відмовити, за необґрунтованістю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 21, 22, 56, 66 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 131,209,212-215,218,224-226, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд
Заявлені позовні вимоги задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії, про що сплачується судовий збір.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Суддя В.М. Федченко