Справа № 159/4685/15-ц
Провадження № 2/159/37/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі : головуючого-судді Бондара В.М.

з участю: секретаря Рижко О.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк), третя особа на стороні позивача без самостійних вимог ОСОБА_4, в порядку захисту прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в особі відділу Ковельська філія Волинського Головного регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», з позовом в порядку захисту прав споживача. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 28.07.2006 року між нею та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір № VОКVGК00001001, за яким банк зобовязався надати їй кредитні кошти готівкою через касу на строк з 28.07.2006 року по 28.07.2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 000,00 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 4 408,66 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору. На забезпечення кредитного договору між нею та банком 28.07.2006 року було укладено іпотечний договір, за яким банку в іпотеку було надано нерухоме майно, а саме цегляний житловий будинок загальною площею 81,1 кв. м, житловою площею 42,7 кв. м, розташований за адресою: вул. Драй-Хмари, 5 м. Ковель, Волинської області, з надвірними будівлями і спорудами, оцінений штатним оцінювачем банку за істотно заниженою (умовною) ціною в 112 749,00 грн. На забезпечення кредитного договору 28.07.2006 р. між третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 та банком було укладено договір поруки № VОКVGК00001001/1. На вимогу банку, в якості необхідної умови для укладення кредитного договору 28.07.2006 р. між нею та Закритим акціонерним товариством «Інгосстрах» було укладено договір особистого страхування № VОКVGК00015884. Також, на вимогу банку, в якості необхідної умови для укладення кредитного договору 28.07.2006 р. між нею та ЗАТ «Інгосстрах» було укладено договір страхування майна № VОКVGК00015883. 19.02.2007 року банк відступив свої права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, у відповідності до п. 2.3.10 кредитного договору, компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» з місцезнаходженням за адресою: ОСОБА_5, 1-й поверх, ОСОБА_6, 9, ОСОБА_1, ЕС4Л 21Ш, Великобританія, яка надалі поіменована «ЮМЛ». Внаслідок відступлення ЮМЛ є єдиним власником усіх прав вимоги за Кредитним договором (у тому числі, а не обмежуючись ним, прав на отримання всіх платежів, передбачених кредитним договором, і всіх прав іпотекодержателя за договором іпотеки) з 19.02.2007 р. Про відступлення прав вимоги банк письмово повідомив позивача. 21.11.2011 р. між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 р. Вважає, що кредитний договір та додаток до нього є недійсними, також недійсним є похідні договори поруки та іпотеки. Зазначила, що банк перед укладенням та під час укладення кредитного договору не виконав ряду обовязкових вимог закону, ввів її в оману, включив ряд незаконних і несправедливих умов, які призвели до негативних наслідків, що є підставою для визнання цих правочинів недійсними. Не надав встановленої законом обовязкової інформації про умови кредитування, приховав відсутність у нього індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, навязав кредит в іноземній валюті. Навязав ануїтетний спосіб погашення кредиту, при якому сукупна вартість кредиту є більшою, ніж при класичному диференційованому способі погашення. Не надав графіка погашення кредиту, не розписав сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, не вказав правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом. Умовою щодо оплати неіснуючої послуги під назвою «надання фінансового інструменту» банк приховав додаткову відсоткову ставку в розмірі 0,21% на місяць, або 2,52% річних, через що фактична річна відсоткова ставка становить не 12%, а 14,25%. Також несправедливою умовою договору вважає видачу 4 408,66 дол. США на сплату страхових платежів, хоча банк оплачував страхові внески гривнях і з моменту їх оплати не ніс ніяких ризиків знецінення валюти, а з неї вимагав повернення кредиту в доларах або гривневому еквіваленті з процентами та незаконними прихованими платежами в доларах або в гривневому еквіваленті на момент погашення, безпідставно поклавши на неї ризики знецінення валюти, збитків від яких банк не поніс і не міг понести. Також позивач вказувала, що банк незаконно навязав афілійовану з ним страхову компанію ЗАТ «Інгосстрах», не надав їй можливості вибрати страховика на свій розсуд. Після відступлення 19.02.2007 р. банком прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами англійській компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» він втратив власне право вимоги, зняв кредит із свого балансу, а тому відповідач не мав права навязувати позивачу та укладати з ним 21.11.2011 р. додаткову угоду до кредитного договору. При цьому сама додаткова угода містить незаконні умови, за нею відповідач нібито видає валютний кредит у більшому розмірі на споживчі цілі та страхові платежі, хоча в дійсності ніякого кредиту не видав, не мав права з 22.09.2011 р. видавати валютні кредити на споживчі цілі, закладений у додатковій угоді строк позовної давності в 50 років суперечить ряду правових актів та здоровому глузду, додаткові штрафні санкції в розмірі 100% від суми неналежно сплачених відсотків та 100% від суми неналежно сплачених винагород можуть збільшити сукупну вартість кредиту за 50 років до нерозумних розмірів. Просить визнати недійсним кредитний договір № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 року, повернути сторони в попередній стан; визнати недійсним іпотечний договір від 28.07.2006 року; визнати недійсним договір поруки від 28.07.2006 р. № VОКVGК00001001/1; всі судові витрати покласти на відповідача.

В судове засідання позивач не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити з урахуванням зміни позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав і підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Просив позов задовольнити з урахуванням зміни позовних вимог, а саме: 1) Визнати недійсним кредитний договір № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та додаткову угоду від 21.11.2011 року до кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»; 2) Визнати недійсним іпотечний договір від 28.07.2006 р., укладений між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 062; 3) Визнати недійсним договір поруки від 28.07.2006 року .№ VОКVGК00001001/1 укладеним між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк»; 4) Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір.

Представник відповідача ПАТ «ПриватБанк» у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просила відмовити в задоволенні позову.

У поданих письмових запереченнях Відповідача зазначено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 28.07.2006 року уклали кредитний договір VОКVGК00001001, згідно якого Позивачу надано кредит у розмірі 27 000,00 доларів США на термін до 28.07.2021 р., а Позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі та видав Позивачу кредит у розмірі 27 000,00 доларів США. В порушення умов кредитного Договору Позивач свої зобовязання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. В забезпечення виконання зобовязання за Договором було укладено: Договір поруки з поручителем ОСОБА_4. Позивач посилається на те, що йому не були достимено відомі умови кредитування, однак вважає, що такі посилання не заслуговують на увагу, оскільки Позивач погодився з умовами договору та підписав його, здійснював погашення заборгованості належним чином та виконував свої зобов'язання по договору до певного періоду. Також Позивач звертався до банку для реструктуризації заборгованості, а тому 21.11.2011 року між Відповідачем та Позивачем була укладена Додаткова угода, що свідчить про те, що Позивач погодився з Умовами надання ОСОБА_8 та графіком платежів, який був затверджений та підписаний Позивачем. При укладенні договору боржник не міг припустити можливості значних валютних коливань, які в дійсності відбулись і призвели до суттєвого подорожчання долара США. При цьому, Позивачем не враховано, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на його майнові інтереси, а і на майнові інтереси Банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки Банк так само, як і належить здійснити відповідачеві, виконав своє зобов'язання за кредитним договором, тобто надав кредит ОСОБА_3, в валюті договору долар США. При цьому валютні коливання, на які посилається Позивач, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшанням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання Позивачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв'язку з цим Банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник. На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права Банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 року й відповідний дозвіл від 29.07.2003 року. Посилання Позивача стосовно того, що Банк під час укладання договору не надав вичерпну інформацію про умови кредитування та вартість кредиту, не повинні прийматись до уваги судом, адже Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання є фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією, отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів.Також Позивач наголошує на тому, що начебто Банк підняв відсоткову ставку без відома позичальника, але своїми твердженнями вводить суд в оману, адже, згідно з розрахунку заборгованості відсоткова ставка залишилась незмінною, а саме 12%, але зважаючи на те, що Позивач не належним чином виконував свої зобов'язання за Договором виникла прострочена заборгованість.Позивач знову намагається ввести суд у оману посиланням на положення Закону України «Про страхування» про недопустимість обов'язковості страхування у конкретного страховика. Знов Позивач не наводить доказів про те, що його вимусили оформити договір страхування, причому посилаючись на пункт кредитного договору, яким встановлено добровільність страхування і перерахунок сум за «дорученням» позичальника. До того ж, зазначеним пунктом не зазначено назву конкретного страховика, як про те говорить Закон України «Про страхування».Заявляють про реальність наслідків, воля до настання яких була у сторін договору під час його підписання, а отже, марними й безпідставними є посилання позивача на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість умов договору, коли не надано доказів примушування позивача до укладання договору страхування з конкретним страховиком або доказів того, що кредитування Позивача у Відповідача було якимось чином обов'язковим чи безальтернативним.Також виносять на розгляд клопотання про застосування строків позовної давності. ОСОБА_8 укладений ще у 2006 році, а позов до Банку Позивач подав лише у 2015 році. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто з моменту підписання договору пройшло більше трьох років. Тобто Позивач пропустив строки позовної давності. Тому, зважаючи на вищевикладене, просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 28.07.2006 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № VОКVGК00001001, за яким Банк зобовязався надати Позивачу кредит на строк з 28.07.2006 року по 28.07.2021 року включно в розмірі 27 000,00 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 4 408,66 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору.

В якості забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному договору між тими ж сторонами 28.07.2006 року було укладено іпотечний договір, за яким Відповідачу було надано в іпотеку житловий будинок загальною площею 81,1 кв. м, житловою площею 42,7 кв. м, розташований по вул. Драй-Хмари, 5 в м. Ковелі Волинської області, з надвірними будівлями і спорудами, оцінений в 112 749,00 грн.

Також, в якості забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному договору

28.07.2006року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та третьою особою ОСОБА_4 було укладено договір поруки № VОКVGК00001001/1.

28.07.2006року між позивачем та ЗАТ «Інгосстрах» було укладено договір страхування майна № VОКVGК00015883 та договір особистого страхування № VОКVGК00015884.

Пунктами 3, 4 ч.1 ст. 214 ЦПК України установлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення зобовязань.

Тобто, між Банком та ОСОБА_3 виникли договірні правовідносини зобовязального характеру.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України установлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Факту підписання нею кредитного договору з власної волі, на встановлених договором умовах позивач ОСОБА_3 не заперечує, однак оспорює дійсність підписаного нею договору, як такого, що підписаний під впливом обману.

Статтею 204 ЦК України установлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стороною позивача не подано суду належних та допустимих доказів вчинення стосовно неї обману ПАТ КБ «ПриватБанк» та наявності у Банку умислу ввести її в оману, щоб спонукати до укладення кредитного чи іпотечного договорів. Не встановлено цього і в ході судового розгляду. Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_3, погодившись з умовами кредитного договору, належним чином не виконувала взяті на себе за кредитним договором зобовязання, в звязку з чим утворилась заборгованість по кредиту, однак Банк не має права вимагати у ОСОБА_3 погашення заборгованості, оскільки відступив це право іншій юридичній особі.

У відповідності до положень ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою. А положеннями ст. 514 цього ж кодексу встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

19.02.2007 року Банк відступив свої права вимоги за зазначеними кредитним договором та договором іпотеки, у відповідності до п. 2.3.10 кредитного договору, компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» з місцезнаходженням за адресою: ОСОБА_5, 1-й поверх, ОСОБА_6, 9, ОСОБА_1, ЕС4Л 21Ш, Великобританія, яка надалі поіменована «ЮМЛ». Внаслідок відступлення ЮМЛ є єдиним власником усіх прав вимоги за Кредитним договором (у тому числі, а не обмежуючись ним, прав на отримання всіх платежів, передбачених кредитним договором, і всіх прав іпотекодержателя за договором іпотеки) з 19.02.2007 р. Про відступлення прав вимоги Банк письмово повідомив ОСОБА_3 23.02.2007 року та додатково підтвердив це 29.09.2016 року.

Однак, 21.11.2011 року між позивачем ОСОБА_3 та Банком було укладено Додаткову угоду до кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 року.

Дії Банку щодо укладення додаткової угоди з ОСОБА_3 21.11.2011 року, суд оцінює неправомірними, а тому ОСОБА_3, на думку суду, підписала дану угоду під впливом обману.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, з подальшим відшкодуванням стороною, яка застосувала обман, збитків та моральної шкоди другій стороні. При чому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи з розяснень, наданих в п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Встановлений судом факт відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, який укладений 19.02.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі», дає суду підстави для висновку, що з цього часу Банк втратив будь-які права по кредитному та іпотечному договорах, а тому не мав права 21.11.2011 року укладати з ОСОБА_3 додаткову угоду до кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 року, оскільки ці права, відповідно до положень ст.ст. 512, 514 ЦК України, перейшли до нового кредитора.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, про необґрунтованість та безпідставність вимог ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання недійсними правочинів по кредитному договору та договору іпотеки від 28.07.2006 року, в той же час вважає обґрунтованими її вимоги щодо недійсності додаткової угоди від 21.11.2011 року, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Щодо строків позовної давності, про які заявляє відповідач, то суд вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» ввів в оману ОСОБА_3 при укладенні додаткової угоди 21.11.2011 року, видаючи себе за належну сторону договору, хоча права були відступлені ще у 2007 році, тим самим вчинив обман, а тому, відповідно до положень ч. 3 ст. 258 ЦК України, діє спеціальна позовна давність в пять років.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, С У Д, -

В И Р І Ш И В :

Задовольнити частково позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог ОСОБА_4, в порядку захисту прав споживачів. Визнати недійсною додаткову угоду від 21.11.2011 року до кредитного договору № VОКVGК00001001 від 28.07.2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в користь держави судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі скарги про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_9