Справа №409/1555/16-ц
Пров.№2/409/1224/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року смт.Білокуракине

Білокуракинський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді: О.Ю.Максименко

при секретарі: В.М.Бондаренко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Білокуракине цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просили визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі. З 22.12.1979 року. ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: м. Луганськ с.Ювілейне кв. Шахтарський б.9 кв.56, яка нею придбана на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4. Дана квартира була придбана в період шлюбу. Документи на квартиру були викрадені. За даним фактом в провадженні слідчого Білопільського ВАП УНП України в Сумській області Бакум Т.М. знаходяться матеріали кримінального провадження № 0000148. Луганська міська рада є єдиним органом, який уповноважений видавати дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, проте, через її перебування на непідконтрольній вкраїнській владі території, отримати дублікат неможливо. Відповідач по справі є особою, яка не визнає їх право власності на спірну квартиру, сумнівається в належності їм квартири, не визнає за ними права здійснювати правомочності власника (продати квартиру), а також має до квартири власний інтерес. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є інформація про належність ОСОБА_1 на праві власності спірної квартири. Для посвідчення право чину купівлі-продажу або оренди їх квартири необхідна наявність оригіналу правовстановлюючого документа (в даному випадку Договору купівлі-продажу квартири). Вказане встановлено Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, пунктом 1.2. якого передбачено, що право власності на квартиру може бути підтверджено або оригіналом (дублікатом) свідоцтва про право власності або рішенням суду, що набрало законної сили. Оскільки нотаріальний архів перебуває на непідконтрольній українській владі території, будь-яких можливостей відновлення договору, окрім судового порядку, не існує. У зв'язку з чим позивачі просять визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: Україна місто Луганська селище Ювілейне АДРЕСА_1, житловою площею 17,0 кв.м., загальною площею 37,0 кв.м..

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. На задоволенні позову наполягала, просила його задовольнити.

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. На задоволенні позову наполягав, просив його задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. На задоволенні позову наполягав, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги визнав повністю та просив їх задовольнити.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2, який зареєстровано 21.12.1979 року „Будинком Щастя м. Новочеркаська (а.с. 39).

ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 40-43). Зазначена інформація внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 44-46).

Документи на нерухомість, належні ОСОБА_1, були викрадені, з приводу чого 19.03.2015 року було відкрито кримінальне провадження та внесено до ЄРДР за № 0000148 (а.с. 49-51).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Посилаючись на норми зазначених статей, позивачі не заявляють вимог щодо розподілу майна.

Набуття права спільної сумісної власності подружжя на майно прямо передбачено законом та не потребує окремого рішення суду для його підтвердження. У разі виникнення спору між співвласниками майна, сторонами у даному спорі (позивачем та відповідачем) є подружжя. При цьому відповідачем виступає той з подружжя, на якого оформлено право власності на спірне майно, та який не визнає спільну сумісну власність на нього, а позивачем виступає той з подружжя, хто претендує на частку майна, яке, як він вважає, є спільною сумісною власністю.

Як вбачається з позовної заяви, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутній спір щодо права спільної сумісної власності подружжя на квартиру та з такими вимогами вони до суду не звертаються.

Визначаючи однією з підстав позову про визнання права спільної сумісної власності невизнання наявного у них права власності іншою особою, позивачі зазначають, що відповідач по справі, ОСОБА_3 є особою, яка не визнає їх право власності на спірну квартиру, сумнівається в належності їм квартири та не визнає за ними права здійснювати правомочності власника, а також має до квартири власний інтерес.

При цьому суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 не є стороною у праві спільної сумісної власності подружжя, а тому за цим позовом він є неналежним відповідачем. Позивачі не зверталися до суду з заявою про заміну відповідача. ЦПК не передбачено можливості заміни позивача за ініціативою суду. Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на наведене, суд не бере до уваги визнання відповідачем позову, оскільки це суперечить вимогам закону.

Іншою підставою позову про визнання права спільної сумісної власності позивачі зазначають втрату документу, що посвідчує право власності на квартиру. Внаслідок цього вони не можуть укласти договір купівлі-продажу квартири, оскільки для його укладення необхідно надати нотаріусу оригінали документів.

Згідно ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

На підставі ст. 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону, відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду надана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, згідно якої вбачається, що власником квартири № 56, розташованої в будинку № 9 кварталу Шахтарського смт. Ювілейне м. Луганська Луганської області, є ОСОБА_1 (а.с. 44-46).

Згідно п.1.1. глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. № 296/5, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

Таким чином, судового захисту право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не потребує навіть в разі втрати нею договору купівлі-продажу, оскільки право власності визнано державою, третіми особами не оспорюється, у паперовому вигляді підтвердження не потребує, оскільки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, з огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів щодо визнання за ними права спільної сумісної власності на квартиру.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 12 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п.1.1. глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. № 296/5, ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 370 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 30, 58-60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо визнання за ними права спільної сумісної власності на квартиру відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Білокуракинський районний суд Луганської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання сторонами копії рішення.

Суддя Білокуракинського

районного суду Луганської області ОСОБА_7