АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Даниленко В.В.
№22-ц/796/2636/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна» про визнання незаконним звільнення, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати незаконним звільнення 09.09.2015 р., скасувати наказ ТОВ «АВІАКОМПАНІЯ «ЮТЕЙР-Україна» № 206/ОС від 07.09.2015 «Про звільнення», змінити дату звільнення та формулювання причин - «звільнення 09.09.2015 за п.1 ст. 40 КЗпП України» змінити на «звільнення 09.11.2015 за частиною третьою статті 38 КЗпП України», стягнути з відповідача 40 080, 69 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, двомісячний заробіток (відповідно до статті 44 КЗпП України) 65 316, 68 грн., 10 000 грн. моральної шкоди та зобов'язати товариство сплатити єдиний соціальний внесок за період жовтень 2014 - січень 2015 та надати до ДПІ у Тячівському районі ГУ ДФС у Закарпатській області відомості про нарахування та сплату заробітної плати та єдиного соціального внеску.

В мотивування вимог посилався на те, що відповідач звільнив його лише з формальних підстав без скорочення штату та будь-яких змін в організації виробництва і праці. З моменту вручення повідомлення про майбутнє вивільнення до моменту звільнення відповідачем вносились зміни до штатного розпису, вводились нові штатні одиниці, нові посади, відкривались нові вакансії, приймались на роботу інші працівники, однак, пропозицій щодо його працевлаштування з моменту вручення повідомлення аж до звільнення роботодавцем зроблено не було.

Крім того, діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, оскільки незаконне звільнення призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що судом було зроблено посилання на норми закону, керуючись якими він прийняв рішення - статті 509, 526, 536, 610, 611, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України - поняття зобов'язання, його порушення, відповідальність за не викoнaння зобов'язання, проценти, обов'язковість договору, наслідки порушення договору позичальником, кредитний договір.

У судовому засіданні 30.11.2015 року було подано клопотання про витребування доказів, зокрема, польотних завдань, які б підтвердили факт збільшення кількості авіаційних рейсів, однак, відповідачем вказані документи надані не були, але представник відповідача підтвердив у судовому засіданні, що на момент звільнення позивача авіакомпанія здійснювала рейсів не менше, аніж на момент винесення оскаржуваного наказу про скорочення.

Зазначив, що з моменту вручення повідомлення до моменту звільнення відповідачем вносились зміни до штатного розпису, вводились нові штатні одиниці, нові посади, відкривались нові вакансії, приймались на роботу інші працівники. По-друге, чітка дата звільнення власником повідомленою не була. З огляду на наведене, вважає, що авіакомпанією при здійсненні процесу скорочення було порушено вимоги закону про працю в частині повідомлення про зміну істотних умов праці щодо визначення дати закінчення його трудового договору.

Зазначив, що 07.09.2015 року відповідачем видано наказ № 115/ОД від 07.09.2015 «Про внесення змін до організаційної структури та штатного розпису Авіакомпанії», відповідно до якого внесено зміни до штатного розпису Авіакомпанії, виключено з 10.09.2015 штатну посаду начальника відділу економічної безпеки, ліквідовано структурний підрозділ економічної безпеки. Фактично відповідачем внесено зміни до штатного розпису одночасно із фактичним його звільненням, що підтверджується і наданими відповідачем копіями штатного розпису на 2015 рік.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ТОВ «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна» проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП Українивідбувалось у відповідності до вимог чинного трудового законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 21.02.2013 року позивач був прийнятий на посаду начальника відділу економічної безпеки ТОВ «Ютейр-Україна», (зміна назви на ТОВ «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна»).

Наказом Авіакомпанії від 13.03.2015р. № 30/ОД «Про внесення змін до організаційної структури Авіакомпанії» внесено зміни до організаційної структури Авіакомпанії-скорочено кількість посад за штатним розкладом - посад (40 штатних одиниць), скорочено чисельність працівників на 9 штатних одиниць, ліквідовано структурні підрозділи - відділ економічної безпеки та юридичний департамент. Відповідно до пункту 1.1.19 було скорочено посаду, яку займав позивач. Пунктом 3 наказу № 30/ОД визначено: «Датою можливого вивільнення працівників вважати з 20.05.2015р.».

Підставою для винесення даного Наказу стало ускладнення ситуації на ринку авіаційних послуг через зменшення попиту на авіаційні перевезення, зменшення кількості повітряних суден в наявному авіаційному парку та значне зменшення авіаційних рейсів за розкладом. (а.с.12-13)

Наказом № 46/ОС від 16.03.2015р. «Про попередження про заплановане вивільнення» наказано начальнику відділу кадрів Яценку П.Л. попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх наступне можливе звільнення. (а.с.14-15)

16.03.2015р. ОСОБА_1 було вручено попередження про можливе звільнення не раніше двох місяців з моменту отримання такого попередження.

Наказом № 206/ОС від 07.09.2015 позивача було звільнено з роботи 09.09.2015 у зв'язку із скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.19)

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації. Скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників).

Причому, власник на свій розсуд має право чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Так, згідно попередження від 16.03.2015 року про майбутнє вивільнення, ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість запропонувати йому іншу роботу в цьому ж товаристві через відсутність посад, які б відповідали рівню його підготовки та фахової майстерності.

Отже, установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності наказу від 13.03.2015р. № 30/ОД «Про внесення змін до організаційної структури Авіакомпанії», оскільки він не був предметом оскарження у даній справі та є чинним.

Твердження апелянта про те, що з моменту вручення повідомлення про вивільнення до моменту звільнення відповідачем вносились зміни до штатного розпису, вводились нові штатні одиниці, нові посади, відкривались нові вакансії, приймались на роботу інші працівники, є безпідставними, оскільки у роботодавця дійсно існувало п'ять вакантних посад, проте, ці посади належать до авіаційного персоналу.

Крім того, освіта позивача не узгоджується з вимогами доосіб, які бажають працювати на такій посаді, що передбачено Довідником кваліфікаційних характеристик професій. Випуск 68 «Авіаційний транспорт».

Продовження експлуатації ПС Boeing 737-800 також не є доказами наявності вакантних посад, на які міг претендувати позивач.

Щодо вимоги позивача про зміну дати звільнення та формулювання причин - «звільнення 09.09.2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України» змінити на «звільнення 19.10.2015 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України», то вона також не може бути задоволена з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Зміна формулювання причин звільнення за власним бажанням з передбаченої ч. 3 ст. 38 КЗпП України підстави за цих обставин можлива у випадку, коли така заява була подана працівником до проведення його звільнення.

Таким чином, оскільки позивача було звільнено з дотриманням вимог законодавства, то підстав для зміни дати та формулювання причин звільнення немає, так як заява про звільнення за власним бажанням роботодавцю не подавалася.

Згідно вимог ст.23 ч.1,2 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 1, 31 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи.

Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення.

Оскільки позов про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував обставинами, пов'язаними із незаконністю його звільнення, то вимоги про її відшкодування не підлягають задоволенню, як похідні від вимог про відмову у визнанні незаконним звільнення.

Вимоги позивача про зобов'язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок за період жовтень 2014 - січень 2015 та надати до ДПІ у Тячівському районі ГУ ДФС у Закарпатській області відомості про нарахування та сплату заробітної плати та єдиного соціального внеску не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді