РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1410/16-ц

10 жовтня 2016 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Мельник Р. М.

позивача ОСОБА_1, представника позивача адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача адвоката ОСОБА_4, представника Органу опіки і піклування Костопільської райдержадміністрації ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання малолітніх дітей та повернення їх матері

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до відповідача, зазначивши третьою особою орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації та Корецької районної державної адміністрації про відібрання малолітніх дітей та просила суд відібрати малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька ОСОБА_3 та передати матері ОСОБА_1

В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу з ОСОБА_3 народилося двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб між сторонами було розірвано 29.01.2016 року за рішенням Корецького районного суду Рівненської області.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29.01.2016 року також визначено місце проживання малолітніх дітей з матір'ю. Однак, відповідач ОСОБА_3 не має наміру виконувати вказане рішення суду, що і змусило позивача звернутися з вказаним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позовну заяву в повному обсязі та просили її задовольнити.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви, посилаючись на обставини викладені в запереченнях, які містяться в матеріалах справи.

Представник третьої особи, органу опіки і піклування Костопільської райдерадміністрації, ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком савчуком І.О. та просив при винесенні рішення максимально врахувати інтереси дітей.

Представник органу опіки і піклування Корецької райдерадміністрації в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали і просили задовольнити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлелно, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування сторін у шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно рішення Корецького районного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року, шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання дітей з матірю ОСОБА_1

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2016 року рішення Корецького районного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року залишено без змін та погодились з висновком суду першої інстанції про те, що проживання малолітніх дітей разом із своєю матірю буде більш відповідати їхнім інтересам, ніж їхнє проживання разом із своїм батьком без щоденного спілкування із своєю матірю.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що незважаючи на наявність рішення суду про визначення місця проживання дітей з матір'ю, відповідач ухиляється від його виконання та повернення дітей матері мотивуючи це зокрема тим, що дітей не викрадав, як вказує позивач, а забрав, бо їхнє місце проживання було у с.Іваничі Костопільського райну, де вони до цього часу проживають .

Однак з даними твердження відповідача суд не може погодитись виходячи з наступного.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини щодо визначення місця проживання дитини (на які зокрема посилається відповідач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів) є встановленими і доказуванню не підлягають при розгляді даної справи, у зв'язку з чим суд не приймає до уваги посилання відповідача на обставини, які не стосуються предмета позову, а саме відібрання дітей, як на підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки їм вже надана правова оцінка при розгляді справи Апеляційним судом.

Відповідно до ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків». Відповідно до ст.161 СК України «якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом». Таким чином, відповідно до цих положень Сімейного кодексу України вбачається, що визначення місця проживання дитини відбувається за згодою батьків, а відтак і зміна місця проживання дитини відбувається також за згодою батьків, а в разі недосягнення такої згоди спір вирішується судом.

В судовому засіданні встановлено, що як до та і після визначення за рішенням суду місця проживання дітей батько дітей вживав дій, які обмежували матері доступу до виховання дітей.

З пояснень сторони позивача вбачається, що з приводу забрання (зміни місця проживання) батьком малолітніх дітей від матері без її згоди позивач, вчиняла певні дії, які були безрезультатними, з чого суд приходить до висновку, що зміна місця проживання малолітніх дітей, відбулася без згоди того з батьків, з яким діти на той час мали проживати, тобто без згоди матері.

Оскільки, між батьками виник спір про місце проживання малолітніх дітей, який був вирішений в судовому порядку та визначено місце проживання дітей з матірю, то не виконання судового рішення з сторони відповідача, судом розцінюється як протиправна поведінка батька і як наслідок - самочинна, тобто без згоди другого з батьків, зміна місця проживання дітей.

З контексту ст.162 СК України вбачається, що якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, про те, що мати не спроможна належним чином забезпечити нормальні умови проживання, навчання та дозвілля своїх дітей.

Відповідно до ст.7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен «максимально можливо враховувати інтереси дитини». Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Окрім того, суд застосовує положення принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, в якому зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю». Будь-яких виключних обставин, які б підтверджували, що позивач за своїм місцем проживання створюватиме реальну небезпеку та загрозу для життя і здоров'я дітей, не знайшли свого підтвердження під час з'ясування обставин цієї справи.

Крім того, суд не вбачає, що повернення дітей до своєї матері, якимось чином буде негативно впливати або створюватиме реальну небезпеку їх стану та здоров'ю чи іншим .

Будь-яких інших належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували неможливість повернення дітей до матері, що могло б слугувати підставою для відмови в задоволенні позову, відповідачем та його представником суду не надано.

Частиною 1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доказів того, що залишення дітей за місцем проживання матері створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить їх інтересам, відповідач суду не надав.

Оскільки рішення суду яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, спільно із матір'ю, набрало законної сили і є чинним на сьогоднішній день, а також враховуючи ті обставини, що судом не встановлено підстав, які б перешкоджали поверненню дітей матері, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивача.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Зі змісту ст.124 Конституції України вбачається, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в прибуток держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись стст 10,11,58,59,60,61,88,209,212,214-215 ЦПК України, ст.124 Конституції України, стст.7,160-162 СК України, Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання малолітніх дітей та повернення їх матері, треті особи: Орган опіки і піклування Костопільської райдержадміністрації, Орган опіки і піклування Корецької райдержадміністрації - задовольнити.

Відібрати неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4 та повернути їх на виховання матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительці с.Н.Корець Корецького району Рівненської області.

Стягнути з відповідача судовий збір в сумі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп. в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_8