Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 430/908/14-ц
Провадження № 22ц/782/701/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - Єрмакова Ю.В.,

суддів : Дронської І.О., Яреська А.В.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 29 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИЛА :

В квітні 2016 року позивач звернулась до суду з дійсним позовом, в якому просила:

-встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка ОСОБА_5, який помер 23.09.2013р. та жінки - ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року по 23 вересня 2013 року;

-визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на майно, набуте ними за час спільного проживання: квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 - Луганська, загальною площею 69 кв.м.;

-встановити, що частка ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 - Луганська складає 1/2.

В обгрунтування свого позову позивач вказала, що вона разом з ОСОБА_5 в період з листопада 2006 року по 23.09.2013 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, підтримували фактичні спільні відносини, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. В період спільного проживання 02.02.2007 позивач разом з ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_1 - Луганська. В 2008 році вони провели реконструкцію в цьому житловому будинку, у звязку з чим просила задовольнити позов.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 29 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, звернулася з апеляційною скаргою, просила скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове, яким ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на положення ст.21, 74 СК України, ст.10,60 ЦПК України та дійшов висновку про недоведеність того факту, що ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та між ними були, усталені відносини, що притаманні подружжю, а тому дійшов висновку про необґрунтованість позову.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст. 74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Отже, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут, взаємні права та обов'язки ( ст.ст. 3, 74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові ВСУ № 6-97цс-11 від 20.02.2012 року.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.03.1997 було розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу Жовтневим районним відділом реєстрації актів громадського стану м. Луганська, актовий запис № 241.

З копії паспорта позивача також вбачається, що її шлюб був розірваний.

ОСОБА_7 було придбано квартиру АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу квартири; договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів.

ОСОБА_8 помер, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть серії І-ЕД № 382539.

Згідно свідоцтва про поховання від 26.09.2013 ОСОБА_3 здійснила поховання померлого ОСОБА_5. Договір - замовлення на організацію та проведення поховання від 26.09.2013 також укладено, з одного боку, ОСОБА_3 (замовником) на поховання ОСОБА_5

З виписок з історії хвороби № 2035 за період з 28.02.2012 по 15.03.2012, № 5638 за період з 20.06.2011 по 06.07.2011, № 2124 за період з 03.03.2011 по 30.03.2011, № 21217/722 за період з 21.01.2011 по 02.03.2011, виписки з амбулаторної карти № Д-329 вбачається, що ОСОБА_5 проживав за адресою: м. Луганськ, 9-й квартал, 8/3.

Згідно довідки Центрожилкома філіалу № 13 від 24.12.2013 № 2941 вбачається, що за адресою: м. Луганськ, 9-й квартал, 8/3, зареєстровано 4 чоловіка, у т.ч. наймач ОСОБА_5, ОСОБА_6.

3 довідки Центрожилкома філіалу № 13 від 24.12.2013 № 2941 вбачається, що ОСОБА_5 проживав та був прописаний за адресою: м. Луганськ. 9-й квартал, 8/3, у період з 07.06.1983 по 23.09.2013. Довідка надана для предявлення до нотаріальної контори.

3 розписки вбачається, що ОСОБА_9 12.07.2007 отримав довіреність на продаж легкового автомобіля від гр. ОСОБА_6 в присутності її чоловіка ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_6, які підтвердили, що ОСОБА_5 постійно проживав у м. Луганську.

Отже, оцінюючи покази свідків у сукупності з іншими доказами у справі, їх достовірність та переконливість, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав ставити під сумнів показання свідків з боку відповідачів, бо такі показання підтверджуються письмовими доказами та узгоджуються з ними, а тому у суду були підстави для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводі апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно враховані та описані покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_12Ф, оскільки останні є матірю відповідачів та близькою подругою відповідно, а тому заінтересовані в результатах розгляду справи, на увагу не заслуговують, оскільки належними доказами по справі є показання свідків, надані в судовому засіданні із дотриманням вимог ст.ст. 63, 180 ЦК України, які були оцінені судом у сукупності з іншими письмовими доказами.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не було враховано покази свідків з боку позивача, а саме ОСОБА_13 та ОСОБА_14, то судова колегія не може прийняти ці доводи до уваги, виходячи з наступного.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні дійсно підтверджувала, що позивач проживала разом з померлим у спірній квартирі з лютого 2007 року та на її думку, між позивачем та померлим існували сімейні стосунки. Але ж ці пояснення свідка підтверджують ті обставини, що позивач проживала у вказаній спірній квартирі з лютого 2007 року, тобто після придбання померлим цієї квартири.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, на покази якого посилається позивач, пояснив, що він познайомився з позивачем приблизно в жовтні листопаді 2006 року, бачив її з ОСОБА_5. Останній був своєрідною людиною, кохав жінок, міг пошуткувати, сказавши, що приїхав з новою дружиною. Про розірвання шлюбу ОСОБА_5 не знав. Щодо наміру померлого та позивача у майбутньому придбати квартиру, то ці пояснення свідка, з урахуванням характеристики особи померлого, не можуть бути достатньою підставою для визнання спірної квартири обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_2 за відсутності інших обовязкових доказів щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї до та на час придбання спірної квартири.

Таких доказів позивачем надано не було.

Також пояснення свідка ОСОБА_13 щодо характеристики померлого, підтвердила і позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно посилається на виписки з історії хвороби та виписки з амбулаторної карти ОСОБА_5, де зазначена адреса проживання м. Луганськ, 9-й квартал, 8/3 та ця адреса була лише місцем реєстрації ОСОБА_5, Є.П., а не місцем його постійного проживання та, що в матеріалах цивільної справи знаходяться лише копії вказаних виписок, які не засвідчені належним чином, їх оригінали для огляду суду надані не були, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Дійсно, в матеріалах справи є копії з історії хвороби та виписки з амбулаторної карти ОСОБА_5, де зазначена адреса проживання м. Луганськ, 9-й квартал, 8/3, копії яких не завірені, проте позивач їх достовірність не заперечувала, пояснювала, що померлий дійсно лікувався у м.Луганську на протязі декількох років.

Що стосується посилань позивача на те, що в цих історіях хвороби та виписках з амбулаторної карти вказана місце його реєстрації, а не місце фактичного мешкання, де вони мешкали разом, то згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання, у звязку з чим доводи в цій частині також не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 проживав та був прописаний за адресою: м. Луганськ. 9-й квартал, 8/3, у період з 07.06.1983 по 23.09.2013, тобто по день смерті.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що суд безпідставно посилається на довідку Центрожилкому філіалу № 13 від 24.12.2013 року за № 2941, де зазначено, що ОСОБА_5 був зареєстрований у м. Луганськ, 9-й квартал, 8/3, та що ОСОБА_5 проживав та був прописаний за вищезазначеною адресою у період з 07.06.1983 по 23.09.2013 року та зазначений як «чоловік» ОСОБА_6, проте обєктивно таким не є, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам факт реєстрації померлого за вказаною адресою ніким не оспорюється, зазначення в цій довідки ОСОБА_5, як «чоловік» ОСОБА_6 не впливають на обставини, які в даному випадку вирішуються судом при розгляді цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду, оскільки доказів того, що саме на момент придбання ОСОБА_5 спірної квартири, у сторін були усталені відносини, притаманні подружжю, позивачем не було надано, що також не випливає з квитанцій про сплату комунальних послуг позивачем. При цьому, заощаджень у позивача на момент придбання спірної квартири не було, вона не працювала.

Тобто, наданих позивачем доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, на думку колегії суддів недостатньо для того, щоб зробити висновок про існування у відносинах позивача і померлого ОСОБА_5 на момент придбання спірної квартири усталених відносин, притаманних подружжю, при цьому сама позивач зазначає у позовних вимогах про встановлення цього факту з листопада 2006 року, а спірна квартира була придбана в лютому 2007 року, тобто такий короткий строк, на думку колегії суддів, за відсутності інших обовязкових доказів, не дає беззаперечних та переконливих підстав для визначення статусу вказаної спірної квартири, як спільної сумісної власності.

Отже, виходячи зі змісту апеляційної скарги та наведених у ній доводів, є підстави вважати, що ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, містять у собі субєктивне тлумачення обставин справи та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями позивача, його представника та представника відповідача, а також свідків.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Луганської області набирає чинності негайно, може бути оскаржено до касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий Єрмаков Ю.В.

Судді : Дронська І.О.

ОСОБА_15