Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: сторін та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського від 22 вересня 2016 рокуОмельчуку М.В. відмовлено в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість через порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначав про те, що в протоколі обстеження та погодження меж земельної ділянки по вулиці Ясна, 18, в м. Рівне, право відповідачів на що стверджено оспорюваним державним актом, міститься не його підпис, а іншої особи. Тому вважав, що судом при вирішенні справи та ухваленні оскаржуваного рішення залишено без належної уваги ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126, ч.ч. 1, 2 ст. 198, ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, п.п. 1.12, 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43, постанови Верховного суду України від 04.06.2014 року у справі №6-46цс14.

Усупереч клопотанням позивача суд двічі відмовив у призначенні почеркознавчої експертизи, яка могла би підтвердити той факт, що підпис в протоколі вчинено іншою особою. В звязку з цим суд порушено ст.ст. 213, 60, 143, 59 ЦПК України та розяснення абз. другого п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року №14.

Не згоден з твердженнями суду про те, що під час оформлення права власності на належну йому ділянку він надав документацію з землеустрою, елементом якої є протокол обстеження і погодження меж від 25.11.2009 року, що містить таку ж саму інформацію щодо меж суміжних земельних ділянок.

Вважав, що суд, не навівши відповідних мотивів, не застосував норми законодавства, на які він та його представник посилалися в позові та підтримали в судовому засіданні, не назвав причин такого незастосування та підстав, чому норми законодавства, на застосуванні якого вони наполягали, не підлягають застосуванню при вирішенні справи.

На його думку, відмова в задоволенні позову в т.ч. і з підстав спливу позовної давності є хибною, оскільки ця обставина не підтверджується дослідженими доказами у справі.

Окрім того, не погоджувався з присудженими судовими витратами й зазначав, що розрахунок наданих відповідачам правових послуг, що міститься в матеріалах справи, суперечить вимогам цивільного процесу та Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного державного акта та скасування його державної реєстрації, оскільки наявністю лише одного підпису, який вчинений 22 березня 2006 року в протоколі обстеження та погодження меж від імені позивача, але зроблений не ним, його особисті права на землю не порушуються. Більше того, при перевірці протоколу обстеження і погодження меж від 25.11.2009 року, що зроблений при виготовленні документації при приватизації позивачем своєї земельної ділянки, він фактично визнав наявність існуючих меж суміжних земельних ділянок, адже цей протокол містить таку саму інформацію, що і попередній, який зроблено в інтересах відповідачів.

Також у задоволенні позову одночасно відмовлено і з підстав спливу позовної давності, з чим колегія суддів погодитися не може.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є одним із трьох співвласників квартири АДРЕСА_1. Ця обставина сторонами не заперечується і стверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2002 року, номер в реєстровій книзі 92-187-54097 від 31.01.2002 року (а.с. 30). Співвласникам квартири №1 та власнику квартири №2 в цьому будинку належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 385 кв.м відповідно до рішення Рівненської міської ради від 28.04.2011 року №566 (а.с. 43-46).

Суміжна земельна ділянка по вулиці Ясна, 18, в м. Рівне з тим самим цільовим призначенням рішенням Рівненської міської ради від 17.03.2005 року №1276 передана у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 (а.с. 6-6, зв.; 7-7, зв.; 8-8, зв.).

При виготовленні технічної документації із землеустрою 22 березня 2006 року складено протокол обстеження і погодження меж земельної ділянки по вулиці Ясна, 18, в м. Рівне. В даному протоколі містяться підписи усіх суміжних землекористувачів (а.с. 6-6, зв.).

4 квітня 2008 року на їхню користь видано державний акт про право приватної власності на ділянку серії ЯЕ №235489, за яким відповідачам передано у власність земельну ділянку площею 0, 0750 (а.с. 7-7, зв.).

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу належності позивачу підпису від його імені, який міститься в протоколі обстеження і погодження меж земельної ділянки від 22 березня 2006 року, оскільки він вказує, що підпис зроблено іншою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм в користування.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі проводиться відповідно до топографо-геодезичного та картографічних матеріалів. Межі земельних ділянок в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актами під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Стаття 198 ЗК України передбачає, що кадастрової зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельних ділянок з суміжними власниками та землекористувачами.

Відповідно до п. 2.3. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №354/3647 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи в користування, відновлюються або переносяться в натуру за наявними планово-картографічними матеріалами.

Згідно із п. 2.4 даної Інструкції перенесення в натуру або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з привязкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості.

Тобто суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що саме погодження меж є винятково допоміжною стадією в процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необовязкових технічних помилок. Тому підписання протоколу обстеження і погодження меж земельної ділянки не має правового значення, що породжує окремі наслідки, а є складовою (елементом), яка входить до сукупної технічної документації. Таким чином, сама по собі оспорювана обставина не призводить до виникнення, зміни чи припинення права власності на земельну ділянку.

Окрім того, при здійсненні дій з приватизації земельної ділянки по вулиці Ясна, 16, в м. Рівне ОСОБА_1 представив суду технічну документацію із землеустрою, елементом якої є протокол обстеження і погодження меж від 25 листопада 2009 року. Судом першої інстанції правильно оцінено зміст даного протоколу і зроблено обґрунтований висновок про те, що він містить таку саму інформацію щодо суміжних земельних ділянок з відповідачами, що і протокол обстеження і погодження меж земельної ділянки від 22 березня 2006 року, де оспорюється позивачем вчинення підпису від його імені.

Тобто, погодившись з існуючими межами земельних ділянок, що зафіксовано протоколом обстеження і погодження від 25 листопада 2009 року, позивач визнав, що його субєктивні права на землю не є порушеними.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених ,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки судом вірно встановлено, що права ОСОБА_1 на землю наявністю підпису в протоколі обстеження і погодження меж земельної ділянки, навіть зробленого не ним, не порушуються, тому законних підстав захищати їх в судовому порядку не вбачається.

Щодо відмови в позові за спливом позовної давності, то колегія суддів вважає цю підставу зайвою і такою, що підлягає виключенню з оскаржуваного рішення.

Так, правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині підставності відмови в позові за спливом позовної давності.

Не заслуговують на увагу посилання автора скарги на неправильність обчислення і присудження судових витрат у справі.

Так, склад та розмір витрат, повязаних із сплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених відповідачами витрат на правову допомогу були взяті до уваги докази про надані юридичні послуги та про їх оплату (а.с. 51, 53, 56, 57, 60, 61).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як убачається, судом при присудженні судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ураховано характер наданої правової допомоги, кількість витраченого адвокатом часу, розрахунок їх вартості і вимоги Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", що стверджується відповідними звітами про надані послуги та квитанціями про їх оплату. Тому правильно стягнуто з позивача на користь кожного з відповідачів по 1 000 гривень понесених витрат на правову допомогу.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для зміни оскаржуваного рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні судом спірних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 вересня 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин сплив позовної давності як підставу для відмови в задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції (про відмову в позові за необґрунтованістю та стягнення судових витрат) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: