Справа № 344/2941/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2104/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи тим, що при укладенні 29 травня 2013 року договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1, між ним та його сином ОСОБА_3 було досягнуто домовленості про продаж цієї земельної ділянки за 11 371, 00 грн. Гроші за дану земельну ділянку ОСОБА_3 йому не надавав, а написав письмову розписку, взявши на себе зобов'язання сплатити суму коштів до 30 квітня 2015 року. Посилаючись на те, що станом на 19 лютого 2016 року відповідач відмовився від оплати визначеної сторонами вартості відчуженої земельної ділянки, просив суд розірвати договір купівлі-продажу від 29 травня 2013 року та визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується, що суд взяв до уваги доводи ОСОБА_5 і зовсім не взяв до уваги визнання позову ОСОБА_3 та пояснення третьої особи приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_10, яка чітко зазначила, що кошти ОСОБА_3 в її присутності йому, ОСОБА_7,не передавались. При укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки нотаріусу було повідомлено неправдиву інформацію про те, що відповідач сплатив йому гроші за цю земельну ділянку, що ним фактично не було зроблено, а лише написана розписка про те, що він зобов'язується сплатити кошти в сумі 11 371 грн до 30 квітня 2015 року. Крім того, апелянт звертає увагу суду, що 21 березня 2012 року на цю земельну ділянку ним був оформлений заповіт на відповідача, який на час оформлення договору купівлі-продажу даної земельної ділянки не був скасований.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши представника апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За приписами ст.ст. 10, 11 та 60 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 651 ЦК України, дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що розрахунок за договором між сторонами не відбувся.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 травня 2013 року між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_10. і зареєстрований в реєстрі за №1706 (а.с.3-4).

Державна реєстрація речових прав на дану земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 мала місце 22.09.2015р., номер запису про право власності 11279978, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6).

Згідно пунктів 1.1, 1.2., 1.3., 1.4, 1.6 цього договору продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0732 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, кадастровий номер :19:001:0041, та зобов'язався сплатити продавцю за зазначене нерухоме майно гроші згідно з домовленістю, встановленою цим договором.

Відповідно до пункту 1.9. Договору купівлі-продажу, продаж земельної ділянки проводиться за згодою дружини продавця - ОСОБА_9, яка викладена у відповідній заяві, справжність підпису на якій засвідчено 29 травня 2013 року ОСОБА_10., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №1704.

Згідно з пунктом 1.10. Договору купівлі-продажу, купівля земельної ділянки проводиться за згодою дружини покупця - ОСОБА_5, яка викладена у відповідній заяві, справжність підпису на якій засвідчено 29 травня 2013 року ОСОБА_10., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №1705.

Ціна договору та порядок проведення розрахунків визначено розділом 2 договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до п. 2.1. та 2.2., 2.3. цього договору, продаж предмету договору за домовленістю сторін вчиняється за 11 371 гривень 00 копійок, які отримані продавцем від покупця під час посвідчення цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і зміні після укладення цього договору не підлягає.

Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту одержання ним від покупця 11 371 гривень 00 копійок, як повної оплати за продану земельну ділянку.

Із розписки, датованої 29.05.2013р., встановлено, що ОСОБА_3 зобов'язався сплатити ОСОБА_7 за продану йому земельну ділянку по АДРЕСА_1 до 30.04.2015р. (а.с.5)

Із заповіту, складеного позивачем ОСОБА_7 21.03.2012р. в інтересах відповідача ОСОБА_3, вбачається, що позивач заповів відповідачу, окрім іншого майна, і земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0732 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану в садівничому товаристві «Хриплин» Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської області (а.с.7-8).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом ч. 1 ст. 691 та ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Отже, строк оплати товару покупцем визначається договором.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Виходячи з того, що розстрочення платежу умовами оспорюваного договору не передбачено, вважається, що сторони за договором дійшли згоди щодо повної оплати ціни за земельну ділянку (п.1.1), ціна предмета договору визначена за домовленістю сторін і передбачена у п. 2.1. цього договору, у якому і зазначено, що гроші отримані продавцем від покупця під час посвідчення договору. Крім того, підписання договору продавцем є підтвердженням факту одержання ним від покупця 11371,00 грн. як повної оплати за продану земельну ділянку (п.2.2.)

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови оспорюваного договору свідчать про здійснення повного розрахунку за договором, який відбувся між продавцем і покупцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Тобто усі питання оплати за договором передбачені умовами цього договору і інші докази, не пов'язані з його умовами, є недопустимими.

Таким чином, не мають значення показання допитаної у якості свідка нотаріуса ОСОБА_10 про те, що у її присутності розрахунок не відбувався, оскільки до обов'язків нотаріуса не входить здійснення контролю за розрахунками між сторонами під час посвідчення правочинів.

Також не має значення і подана позивачем розписка про зобов'язання відповідача здійснити розрахунок за договором до 30.04.2015 року, оскільки підписавши договір, позивач підтвердив факт повного розрахунку за договором.

Крім того, колегія суддів зауважує, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-75 цс13 від 18 вересня 2013 року.

Доказів того, що істотне порушення відповідачем договору призвело до завдання позивачу такої шкоди, в результаті якої він значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору, суду також не надано.

Суд вірно не прийняв до уваги визнання позову відповідачем ОСОБА_3 відповідно до положень ч.4 ст. 174 ЦПК України, оскільки визнання позову одним з відповідачів порушує права другого відповідача ОСОБА_5, яка давала згоду на купівлю земельної ділянки (п.1.10. договору) і якою позов не визнається.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що ним був складений заповіт 21.03.2012р. в інтересах відповідача ОСОБА_3, який на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки скасований не був, оскільки відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Саме по собі складення заповіту не перешкоджає заповідачу розпоряджатися за життя своїм майном, у тому числі і зазначеним у заповіті. І для цього не вимагається скасування чи зміна заповіту.

Отже, суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду. Ніяких нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли б вплинути на рішення, не надано і апеляційному суду.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Я.Ю. Ковалюк

В.Д. Фединяк