Справа № 344/8004/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1618/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретарів Мельник О.В., Драганчук У.М., Петріва Д.Б., Шемрай Н.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_2, його представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, позивача-відповідача ОСОБА_6, її представника ОСОБА_7, представника третьої особи Грабар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку участі матері у спілкуванні з дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

05.06.2015 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що з 2008 року вона проживала з відповідачем ОСОБА_2 Шлюб між ними зареєстрований не був. Від спільного проживання у них народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Через постійні суперечки та конфлікти вони з відповідачем припинили спільне проживання. В січні 2015 року відповідач без її згоди забрав сина ОСОБА_9 та утримує його у своєї матері, що унеможливлює її спілкування з дитиною. У зв'язку з цим та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею.

20.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_6, в якому просив визначити місце проживання сина ОСОБА_9 з ним. В обґрунтування своїх вимог вказував, що матір ОСОБА_6 ухиляється від виховання сина, не має постійного заробітку, неодноразово притягувалась до відповідальності за антигромадську поведінку та веде аморальний спосіб життя. Розвитком та вихованням дитини займається він та його родина. У зв'язку з цим та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визначити місце проживання сина ОСОБА_9 з ним та надати можливість матері ОСОБА_6, за згоди сина, бачитись та спілкуватись з сином по суботах після 15 год. протягом 2 годин в його присутності в громадських місцях.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2016 року задоволено первісний позов ОСОБА_6, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_6, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку участі матері у спілкуванні з дитиною відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не врахована та обставина, що його малолітній син ОСОБА_9 з 2011 року більшу частину свого життя проживав з ним, а не з матір'ю, а з січня 2015 року вже постійно проживає тільки з ним за адресою: АДРЕСА_2. За цією адресою дитина відвідувала дошкільний заклад, ходить до школи та відвідує позашкільні заклади. Таким чином, не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду про те, що офіційне місце реєстрації дитини за адресою матері ОСОБА_6 є фактичним місцем проживання дитини. Стверджує, що місце проживання дитини разом з ним було узгоджено між ним та ОСОБА_6, що підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а пред'явлення останньою позову до нього про визначення місця проживання дитини спричинене тим, що він відмовився утримувати її матеріально.

На думку апелянта, суд допустив довільне тлумачення, як доказу, довідки лікаря-гомеопата ірідіагноста, санолога, магістра психології ОСОБА_11, а також не дав належної оцінки інформації про результати психодіагностичного обстеження дитини, де чітко вказано, що на малюнках дитини біологічна мати ОСОБА_6 відсутня, малюнки демонструють емоційну прив'язаність ОСОБА_9 до батька.

Також апелянт вказує, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи дитини. На думку апелянта, саме така експертиза могла б виключити твердження позивача про вплив дорослих осіб на формування думки дитини щодо ставлення до своїх батьків.

Апелянт зазначає, що суд не дав належної оцінки показанням свідків у справі та не з'ясував в достатній мірі участь матері у житті та вихованні дитини. В судовому засіданні він заявляв клопотання про допит як свідків класного керівника та директора школи, де навчається дитина, які могли б детально розказати про участь матері ОСОБА_6 у шкільному житті дитини, однак суд безпідставно відмовив в задоволенні такого клопотання.

Крім того, суд перекрутив позицію служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини, яка була категоричною і на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини від 04.11.2015 року та від 15.01.2016 року рекомендувала виконавчому комітетові Івано-Франківської міської ради надати висновок щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_9 разом з батьком ОСОБА_2

Також апелянт стверджує, що суд не дав належної оцінки поведінці матері ОСОБА_6, яка є аморальною та загрозливою для дитини, що підтверджується текстовою перепискою в мережі «Viber». Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги та не дав належної оцінки картам виїзду швидкої допомоги за місцем проживання ОСОБА_6 від 10.12.2014 року та від 23.01.2015 року, якими зафіксовані вчинення останньою різаних ран зап'ясть та передозування препаратом «Сонміл». На думку апелянта, посилання суду на те, що такі докази не можна брати до уваги, оскільки виклики швидкої здійснювались саме ним, є абсурдними, оскільки в той момент нікого, хто б міг надати допомогу ОСОБА_6, крім нього та дитини, в квартирі не було.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представники доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Позивач-відповідач ОСОБА_6 та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили. Рішення суду вважали законним та обґрунтованим. Просили апеляційну скаргу відхилити.

Представник третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у засіданні апеляційного суду 27.09.2016 року пояснила, що позиція органу опіки та піклування викладена у витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 08.04.2016 року №241 та в додатку 3 до цього рішення, яким є висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_6 Такого висновку орган опіки і піклування дійшов з урахуванням всіх матеріалів даної цивільної справи, актів обстеження житлово-побутових умов в помешканні обох батьків малолітньої дитини, проведених бесід з обома батьками, інформацій міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді; управління освіти і науки, інформації, наданої ОСОБА_2, рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини, яка 15.01.2016 року постановила залишити без змін рішення комісії від 04.11.2015 року про надання висновку Івано-Франківському міському суду щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_6

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_6 і визначаючи місце проживання малолітнього сина ОСОБА_9 з матір'ю, та відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина з батьком, суд першої інстанції керувався принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, положеннями Сімейного кодексу України щодо рівності прав та обов'язків батьків у питанні виховання дитини та спілкування з нею та виходив з того, що стороною відповідача-позивача не надано суду достатніх доказів, які б вказували на наявність виключних обставин для розлучення дитини з матір'ю. При цьому суд першої інстанції належним чином надав правову оцінку висновку органу опіки та піклування та взяв його до уваги.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині встановлення участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд правомірно зіслався на положення ст. 15 ЦК України та ст.ст. 157, 159 СК України, вказавши, що право на звернення до суду з такою позовною вимогою має той з батьків, хто проживає окремо від дитини.

При перегляді справи в апеляційному порядку, керуючись положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції ухвалено при повному та всебічному з'ясуванні обставин справи, на підставі належних та допустимих доказів, з дотриманням вимог матеріального і процесуального законодавства та у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, які спільно не проживають (а.с. 5 в т. 1).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_6 та малолітня дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані на проживання в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 47 в т. 1). Вказана квартира є двокімнатною.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 9 в т. 3) разом з дружиною, їхньою малолітньою дитиною, батьком та матір'ю. Як встановлено судом та не заперечується стороною відповідача, з кінця січня 2015 року малолітній ОСОБА_9 проживає там же.

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання спільної дитини сторін - ОСОБА_9

За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 160 Сімейного кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За правилами ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З матеріалів справи вбачається, що мати дитини ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, про що свідчить характеристика КП «Єдиний розрахунковий центр» від 13.07.2015 року (а.с. 52 в т. 1) та характеристика сусідів від 23.06.2015 року (а.с. 32 в т. 3).

Позивач має постійне місце праці на посаді менеджера ПП «Сендем плюс», отримує заробітну плату в розмірі 3000 грн., що підтверджується довідкою №6 від 22.07.2015 року виданою директором ПП (а.с. 50 в т. 1) та копією трудової книжки (а.с. 227-229 в т. 1), позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується характеристикою (а.с. 27 в т. 3).

Згідно акта обстеження житлово-побутових умов від 14.07.2015 року в помешканні матері створені належні умови проживання: дитина має місце для сну та ігор, особисті речі та іграшки (а.с. 30 в т. 3).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 суду пояснили, що ОСОБА_6 хороша мама, до дитини ставиться добре, займається його вихованням та піклується про нього.

Зазначені свідками обставини знайшли своє підтвердження в доданих до матеріалів справи фотографіях позивача ОСОБА_6 з сином.

Матеріали справи не містять доказів поганого ставлення матері до виконання своїх батьківських обов'язків.

Також встановлено, що ОСОБА_6 на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, наркологічних захворювань не має, на що вказує довідка №986 від 22.07.2015 року, видана Обласним наркологічним диспансером Івано-Франківської області (а.с. 49 в т. 1).

Згідно довідки №5918 від 22.07.2015 року, виданої Обласною психоневрологічною лікарнею №3 ОСОБА_6 на обліку в ОПНЛ №3 не перебуває (а.с. 48 в т. 1).

Матеріалами справи підтверджуються і позитивні особистісні характеристики батька дитини ОСОБА_2

Зокрема судом встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 з 03.01.2012 року по 30.06.2015 року працював на посаді заступника директора з постачання в ПП «Сендем». За місцем роботи характеризувався позитивно (а.с. 133 в т. 1).

З 01.07.2015 року ОСОБА_2 працює на посаді директора ТОВ «БТБ-КОМФОРТ», що підтверджується копією наказу (а.с. 128 в т. 3).

Батько бере участь у матеріальному утриманні дитини, а саме перераховував грошові кошти на рахунок ОСОБА_6, що підтверджується квитанціями від 09.01.2015 року, 19.01.2015 року та 23.01.2015 року (а.с. 132 в т. 1). При цьому суд зауважує, що, як визнали сторони, спільно вони не проживають з червня 2014 року, а три квитанції про перерахування ОСОБА_2 коштів ОСОБА_6, датовані січнем 2015 року.

З акту обстеження житлово-побутових умов від 14.07.2015 року вбачається, що в помешканні ОСОБА_2 створені належні умови проживання. Син ОСОБА_9 має окрему кімнату, де є місце для сну, для ігор, особисті речі та іграшки (а.с. 38 в т. 3).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16, ОСОБА_13, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_12 суду пояснили, що ОСОБА_9 проживає з батьком, має свою окрему кімнату, почуває себе в сімейному затишку. Дитина часто гуляє з батьком, їздить на оздоровлення з батьком та бабусею. Теперішню дружину ОСОБА_2 дитина називає мамою ОСОБА_3, разом з нею гуляють, роблять уроки. Коли згадує про маму ОСОБА_6, стає знервованим.

Зазначені обставини підтверджуються наданими суду фотографіями.

Матеріали справи також не містять доказів поганого ставлення батька малолітнього ОСОБА_9 до виконання своїх батьківських обов'язків.

Наведені обставини вказують на те, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини. Отже, як батько, так і матір дитини можуть ставити питання про визначення місця проживання дитини саме з ним, на що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.

Разом з тим, за принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, яким має керуватися суд при вирішенні питання щодо місця проживання дитини, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази на обґрунтування позовних вимог та їх заперечення в сукупності зі всіма встановленими обставинами справи, правильно дійшов висновку, що матеріали справи не містять достатніх та переконливих доказів, які б вказували на наявність таких виключних обставин.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №241 від 08.04.2016 року, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_6 та встановити батькові відповідний порядок участі у вихованні сина (а.с. 150-159 в т. 2).

Посилання апелянта на те, що суд допустив довільне тлумачення позиції служби у справах дітей, яка висловлена на засіданнях комісії від 04.11.2015 року та від 15.01.2016 року щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_9 разом з батьком ОСОБА_2 не заслуговує на увагу, оскільки суд, даючи оцінку такому доказу, правильно виходив з того, що в силу дії ч. 4 ст. 16 СК України свою думку з приводу доцільності визначення місця проживання орган опіки і піклування висловлює у своєму висновку.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції надав довільне тлумачення довідці лікаря-гомеопата ірідіагноста, санолога, магістра психології ОСОБА_11, а також не дав належної оцінки інформації про результати психодіагностичного обстеження дитини, де чітко вказано, що на малюнках дитини біологічна мати ОСОБА_6 відсутня, малюнки демонструють емоційну прив'язаність ОСОБА_9 до батька, не узгоджуються з положеннями ст. 212 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом дано оцінку наведеним доказам в сукупності зі встановленими обставинами справи, а не надано їх довільне тлумачення.

Твердження апелянта, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду про те, що офіційне місце реєстрації дитини за адресою матері ОСОБА_6 є фактичним місцем проживання дитини є голослівним та не ґрунтується на встановлених обставинах справи. Адже судом установлено та визнали сторони, що з часу народження сина сторін ОСОБА_9 в 2009 році і до початку 2015 року він проживав з мамою в квартирі АДРЕСА_1. Періодично батько забирав його до себе за згодою матері ОСОБА_6, яка пояснила, що вона цивілізовано ставилась до цього питання, надавала можливість батьку зустрічатись та спілкуватись з дитиною, знаючи про обов'язок обох батьків виховувати та матеріально утримувати сина.

З кінця січня 2015 року батько ОСОБА_2 забрав сина без згоди матері ОСОБА_6 і став утримувати його в своєї матері ОСОБА_3 та перешкоджати ОСОБА_6 в зустрічах з дитиною, що підтверджується письмовими відповідями (а.с. 45-46, 52-53 в т. 3) на заяви ОСОБА_6 до керівництва школи та управління освіти та науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Згідно інформації Івано-Франківського міського відділу УМВС України в Івано-Франківській області від 21.07.2015 року №6283 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Івано-Франківського MB УМВС за 2015 рік відносно ОСОБА_6, ОСОБА_2 були зареєстровані повідомлення та заяви, що стосуються конфлікту у даній сім'ї (про неналежне виховання ОСОБА_9, як татом, так і мамою, про вчинення перешкод ОСОБА_6 у вихованні сина громадянином ОСОБА_2, про нанесення тілесних ушкоджень громадянці ОСОБА_6 ОСОБА_2).

Працівниками СКМСД MB УМВС ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було роз'яснено вимоги законодавства, що регламентують сімейні відносини, а саме ст.ст. 141, 157, 158, 159 Сімейного кодексу України.

В липні 2015 року, як ствердила позивач, вона, зрозумівши, що питання визначення місця проживання дитини в добровільному порядку ними не вирішиться, звернулась в суд за вирішенням даного спору. Також в провадженні апеляційного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_6 до матері відповідача ОСОБА_3 про відібрання дитини, з яким позивач звернулась в суд також у липні 2015 року.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд не з'ясував в достатній мірі участь матері у житті і вихованні дитини та безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про допит як свідків класного керівника та директора школи, де навчається дитина, які могли б детально розказати про участь матері ОСОБА_6 у шкільному житті дитини, адже судом установлено, що син сторін ОСОБА_9 навчається в Івано-Франківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №25, де вчителем працює мама апелянта, бабуся малолітнього ОСОБА_9. І матеріали справи містять інформацію директора школи та класного керівника з цих питань, зокрема, що ОСОБА_9 систематично відвідує заняття в школі, приводить і забирає хлопчика батько, який уважно ставиться до навчання і виховання сина (а.с. 53 в т. 3).

Відповідно до інформації Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №25 ОСОБА_6 відвідувала школу 16.11.2015 року, 25.12.2015 року, 28.12.2015 року, 31.12.2015 року (а.с. 91 в т. 3).

Згідно відповіді Івано-Франківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №25 ОСОБА_6 повідомлено, що в характеристиці зазначено, що «мати сином не цікавиться і жодного разу в школі не була», оскільки остання не була присутня на жодних батьківських зборах, не відвідувала жодного виховного заходу (а.с. 90 в т. 3).

Вважаючи таку характеризуючу інформацію ЗОШ №25 щодо обох батьків учня ОСОБА_9 достатньою для вирішення спірних правовідносин, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні клопотання про виклик в судове засідання в якості свідків директора школи та класного керівника, де навчається малолітній ОСОБА_9.

Не є переконливими і доводи апелянта щодо неадекватної та аморальної поведінки матері дитини, яка є загрозливою для дитини.

Наведені апелянтом обставини спростовуються довідками лікаря психіатра та нарколога, за даними яких ОСОБА_6 не перебуває на обліку (а.с. 48, 49 в т. 1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині правової оцінки, представленої ОСОБА_2, переписки у мережі Viber, оскільки така не може вважатися належним та допустимим доказом суїцидальної схильності позивачки.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду, що не можна вважати об'єктивними доказами спроб самогубства позивачкою наявні у матеріалах справи медичні документи, складені працівниками швидкої допомоги, а саме: карту виїзду швидкої допомоги від 23.01.2015 року за адресою Стуса, 15/44, в якій зазначено, що по прибутті ними зафіксовано, що молода жінка, яка стійко стоїть на ногах, вільно рухається, скарг на здоров'я не подає, відмовляється від медичного огляду, навіть від вимірювання артеріального тиску, вимагає чоловіка покинути її квартиру, з яким, вочевидь, знаходиться в конфлікті. Зі слів чоловіка він застав її лежачою та сплячою в коридорі квартири, не міг її розбудити, а біля неї на столику лежали 2 порожніх блістери від таблеток Сонміл та 1 порожній блістер від таблеток Ілізин (а.с. 86 в т. 3); карту виїзду швидкої допомоги від 10.12.2014 року в 21-07 год., в якій зафіксовано у жінки різану рану на лівому зап'ясті розміром 1,5 см на 0,5 см. Зі слів чоловіка відомо, що хвора випила, чоловік сказав, що покидає, забере сина. Хвора скарг не пред'являла. Швидку медичну допомогу викликала сестра чоловіка (а.с. 87 в т. 3); карту виїзду швидкої допомоги від 10.12.2014 року в 21-31 год., в якій вказано, що зі слів хворої вона посварилася з чоловіком, бо він їй зрадив, потім прийшли його мати і сестра і хотіли у неї забрати дитину, то вона їх вигнала з хати. На час огляду хвора без продуктивної психопатології, відповідає на питання, випила заспокійливе, адекватна, відмовилась від лікування, так як заспокоїлась, спокійно поговорила з чоловіком (а.с. 88 в т. 3).

Доводи апелянта, що суд безпідставно не взяв до уваги та не дав належної оцінки картам виїзду швидкої допомоги за місцем проживання ОСОБА_6 не узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що матір свідомо не бере участі у вихованні дитини, оскільки згідно матеріалів справи та установлено судом, що ОСОБА_6 зверталася до керівництва школи та управління освіти та науки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з приводу перешкод у побаченні з сином ОСОБА_9 (а.с. 45-46 а.с.52, 53 в т. 3).

Не знайшли підтвердження доводи апелянта, що позивач ухиляється від матеріального забезпечення дитини. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач повідомляв позивача про потребу в матеріальному забезпеченні сина. Судом установлено, що відповідач разом з батьками перешкоджає позивачу у зустрічах та спілкуванні з дитиною. Як остання ствердила, вона працює на фірмі, яка займається реалізацією всіх товарів, необхідних для відвідування дитиною школи і якщо б син жив з нею, то у неї була б можливість за один день підготувати його до школи.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом при вирішенні спору не враховано особисту прихильність дитини до кожного з батьків, оскільки таке питання було предметом дослідження суду першої інстанції і йому дано оцінку.

Із урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності виключних обставин для розлучення дитини з матір'ю.

Всі доводи апелянта в основному зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за приписами якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку.

Суд обґрунтовано відхилив клопотання відповідача-позивача про призначення судової психологічної експертизи з тих підстав, що по справі зібрані докази, які мають значення відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України , а призначення експертизи по даній категорії справ не є обов'язковим, крім того призведе до затягування судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Девляшевський В.А.

Малєєв А.Ю.