У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Охтирської міської ради Сумської області, ОСОБА_4, третя особа - управління Держземагентства в Охтирському районі Сумської області, про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, ідеальна частка якої складає 1/2 частину будинку. У серпні 2013 року, вирішуючи питання приватизації земельної ділянки, на якій розташований будинок, він дізнався, що ОСОБА_4, яка є власником квартири № 1 у цьому ж будинку, у 2005 році приватизувала земельну ділянку площею 0,0640 га. Зазначав, що земельна ділянка перебуває у спільній частковій власності його та відповідачки, їх частки в будинку є рівними, тому остання має право на приватизацію 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована під будинком, однак нею приватизовано земельну ділянку, площа якої є більшою ніж 1/2 частина.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: поновити строк на звернення до суду з таким позовом; визнати незаконним і скасувати рішення Охтирської міської ради Сумської області від 5 липня 2005 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0640 га по АДРЕСА_1;визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 липня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_4

Справа судами розглядалась неодноразово. Останнім рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 24 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Охтирської міської ради Сумської області від 5 липня 2005 року про затвердження технічної документації із землеустрою про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0640 га в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 29 липня 2005 року, за яким ОСОБА_4 набула у власність вказану земельну ділянку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що частка земельної ділянки, виділена у власність ОСОБА_4, відповідає її частці у праві спільної часткової власності на будинок, а позивач не надав доказів на підтвердження того, що станом на 2004 рік ідеальні частки у будинку були іншими.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що оскільки земельну ділянку площею 550 кв. м, власником якої був ОСОБА_5, успадкувала його дружина - ОСОБА_4, тому рішення Охтирської міської ради Сумської області від 5 липня 2005 року № 577, яким уточнено розмір земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_4 із зазначенням, що дана земельна ділянка є площею 640 кв. м, є незаконним і підлягає скасуванню, як і державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на підставі незаконного рішення міської ради.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі договору дарування від 12 вересня 2013 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1. Власником квартири № 1 у зазначеному будинку є ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 5 лютого 1998 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,550 кв. м, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Охтирської міської ради Сумської області від 5 липня 2005 року внесено уточнення в розміри площ земельних ділянок, переданих у приватну власність громадянам України, виявлені при проведенні робіт по складанню державних актів на право приватної власності на земельну ділянку; затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України, зокрема, площу земельної ділянки, належної ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 5 лютого 1998 року, уточнено й визначено, що площа її земельної ділянки становить 0,0640 га.

29 липня 2005 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, в якому зазначено, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0640 га.

Також судом установлено, що власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, який на підставі договору дарування від 10 грудня 2004 року подарував її ОСОБА_7, який у свою чергу згідно з договором дарування від 12 вересня 2013 року відчужив її позивачу - ОСОБА_3

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не з'ясував, на якій правовій підставі та в якому розмірі користувався земельною ділянкою ОСОБА_6, який відчужував квартиру, не дослідив порядок переходу права на земельну ділянку і її розмір відповідно до ОСОБА_7 й ОСОБА_3, не дослідив технічної документації БТІ на будинок і квартири, не звернув уваги на те, що право власності на будинок, в якому розташовані квартири №№ 1, 2, не переходило до кількох осіб, а попередні власники цих квартир набули право власності на них кожен окремо, тому право на земельну ділянку визначається відповідно до права власності на квартиру кожної з сторін спору, до того ж ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, якому передано зазначену земельну ділянку у власність ще 30 грудня 1993 року на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради Сумської області, а в 2005 році розмір цієї земельної ділянки було лише уточнено.

Крім того, у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не взяв до уваги, що ОСОБА_3 не був ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки, яка є власністю Охтирської міської ради Сумської області.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однак у порушення ст. ст. 11, 214, 316 ЦПК України, вийшовши за межі позовних вимог, апеляційний суд зазначив про дійсність рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради від 30 грудня 1993 року № 611, яким ОСОБА_5 передана у приватну власність земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 550 кв. м, яке не є предметом спору.

Крім того, оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування мало місце 5 липня 2005 року.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Також ст. 261 ЦК Українивизначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом установлено, що представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні від 9 червня 2015 року заявив про пропущення позивачем строку позовної давності й відсутність поважних причин для його поновлення, що зафіксовано, у тому числі, у журналі судового засідання.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте будь-яких беззаперечних доказів щодо поважності пропущення строку позовної давності позивач не надав.

Отже, апеляційний суду порушенняст. ст. 212 -214, 316 ЦПК України назазначені положення закону уваги не звернув,не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

Крім того, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 4 березня 2015 року зазначив про необхідність з'ясування фактичних обставин справи, про які зазначено вище.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик