Справа № 464/1578/16-ц
пр.№ 2/464/794/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2016 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Борачка М.В.

при секретарі Гаврилишин О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про стягнення середнього заробітку та зобовязання прийняти на роботу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», в якому з уточненням позовних вимог просить: визнати дії відповідача не відповідними вимогам чинного законодавства; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2015 р. по 27.04.2016р.; зобовязати відповідача прийняти його на роботу з 13.12.2015 р. по 27.04.2016 р. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач з направленням Львівського міського центру зайнятості від 7 грудня 2015 р. №0038002 звернувся до відповідача про прийом на роботу, надавши чисту незаповнену трудову книжку, резюме та заяву від 11 грудня 2015 р. Відповідач відмовив йому в прийнятті на роботу в звязку з відсутністю трудової книжки. Вважає, що йому безпідставно та необґрунтовано відмовлено у прийняття на роботу чим порушено вимоги ст.22 КЗпП України. Зазначає, що йому відмовлено в наданні трудової книжки на попередньому місці праці, про що ним подано повідомлення про злочин до прокуратури та відкрито кримінальне провадження.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити. Додатково зазначив, що хотів влаштуватись до відповідача на посаду слюсаря з механоскладальних робіт, однак йому відмовили в прийнятті на роботу, а посадові особи ДП «Львівський бронетанковий завод» навітьне провели з ним співбесіди та не встановили його професійної придатності. Для зайняття даної посади в нього є необхідна освіта та стаж роботи, а трудову книжку йому не видали на попередньому місці роботи підприємстві «Західприлад».

Представник відповідача у судовому засіданні, згідно з поданими письмовими запереченнями, проти позову заперечив, з підстав, що позивач не надав документів, передбачених ст.24 КЗпП України, а також документів в підтвердження наявності підстав претендувати на посаду слюсаря з механоскладальних робіт. Додатково зазначив, що ДП «Львівський бронетанковий завод» зацікавлене в прийнятті на роботу фахівця, однак в звязку з відсутність в позивача трудової книжки, роботодавець не міг перевірити стаж роботи, наявність дисциплінарних стягнень, чи не працює позивач за сумісництвом. Вважає відмову у прийнятті позивача на роботу обґрунтованою та просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані суду докази і зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з направленням Львівського міського центру зайнятості звернувся до відповідача Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» з приводу прийняття на роботу на вакантну посаду слюсаря з механоскладальних робіт. Згідно з корінцем направлення на працевлаштування №0038002 від 7 грудня 2015 р. позивачу відмовлено в прийнятті на роботу з причин відсутності трудової книжки.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Аналіз норм КЗпП України дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між працівниками та роботодавцями, у процесі укладання, дії та розірвання трудового договору.

Згідно з ч.1 ст.22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України).

Аналіз положень ст.22 КЗпП України дає підстави суду прийти до висновку, що необґрунтованою є така відмова у прийнятті на роботу, яка мотивована посиланнями на обставини, які не відносяться до ділових якостей працівника (походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, тощо).

За умовами ст.24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобовязаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоровя та інші документи.

Виходячи з положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 17 серпня 1993 р., трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. При влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Відповідно до матеріалів справи, позивач, який раніше працював та мав оформлену у встановленому законодавством порядку трудову книжку, таку відповідачу при прийнятті на роботу відповідно до вимог ст.24 КЗпП України не подав.

Разом з тим, невидача трудової книжки є підставою для захисту прав працівника у порядку ст.235 КЗпП України, якою передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Також суд звертає увагу на те, що положеннями наведеної вище Інструкції врегульовано порядок видачі дублікату трудової книжки.

Крім того, згідно з характеристикою вакансії та вимог до претендентів (а.с.35), посада на яку претендував позивач, відноситься до категорії працівників 4-6 розряду, претендент повинен бути кваліфікованим робітником з професійно-технічною освітою, мати спеціальність слюсаря з механоскладальних робіт та стаж роботи на посаді від 2 років.

Як вбачається з позовної заяви та не заперечується сторонами в судовому засіданні, ОСОБА_1 претендуючи на посаду слюсаря з механоскладальних робіт, надав представнику відповідача резюме, паспорт, заяву про прийняття на роботу, направлення Львівського міського центру зайнятості від 7 грудня 2015 р. та неоформлену (незаповнену) трудову книжку.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що при відсутності в позивача належним чином заповненої трудової книжки (з відомостями про попередній стаж роботи), відповідач не мав можливості перевірити відповідність позивача вимогам посади на яку той претендував.

Аналізуючи наведені вище норми та обставини справи, суд прийшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено право особи на подання неоформленої трудової книжки особою, яка раніше працювала, незалежно від причин; відповідач діяв у відповідності до вказаних вимог, законом передбачений інший спосіб захисту позивачем своїх порушених прав у разі невидачі трудової книжки за попереднім місцем праці, а тому відмова відповідача у прийнятті позивача на роботу через ненадання документів передбачених законодавством є правомірною, що в свою чергу не позбавляє позивача права повторно звернутись до роботодавця з пропозицією укласти трудовий договір.

На підставі наведеного вище, судом не встановлено порушень відповідачем вимог ст.22 КЗпП України при відмові у прийнятті на роботу позивача, а відтак позовні вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання дій відповідача не відповідними вимогам чинного законодавства, не відповідає способу захисту порушеного права передбаченого законодавством.

Керуючись ст.ст. 22, 24 КЗпП України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 88, 179, 208, 212-215, 218 ЦПК України, -

у х в а л и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про стягнення середнього заробітку та зобовязання прийняти на роботу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Головуючий Борачок М.В.