Справа № 300/739/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі Дашковській С.О.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 23 жовтня 2015 року справу за позовом ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради, треті особи: Воловецька державна нотаріальна контора, Воловецьке районне управління юстиції в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Воловецького районного управління юстиції, державне виробниче підприємство технічної інвентаризації по Воловецькому району, ОСОБА_3, про визнання права власності на нерухоме майно, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Воловецької селищної ради, треті особи: Воловецька державна нотаріальна контора, Воловецьке районне управління юстиції в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Воловецького РУЮ, Державне виробниче підприємство технічної інвентаризації по Воловецькому району, на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, просив

-визнати за ним право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою вул.Канора, 22 в с.Канора, Воловецького району Закарпатської області;

-зобовязати Воловецьке районне управління юстиції в особі сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Воловецького РУЮ зареєструвати за ним право власності на зазначений житловий будинок з належними до нього господарськми будівлями та спорудами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що вказаний будинок належав на праві власності його діду ОСОБА_4, який у 1958 році завершив його будівництво.

ОСОБА_4, який помер 10 березня 2015 року, на випадок своєї смерті залишив заповіт, яким заповів йому (позивачу) все своє майно, в тому числі і будинок.

Оскільки спадкодавцем за життя не було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а також через відсутність правовстановлюючих документів, державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Ухвалою Воловецького районного суду від 09 жовтня 2015 року (а.с. 54) до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, було залучено дружину спадкодавця ОСОБА_3.

Рішенням Воловецького районного суду від 23 жовтня 2015 року (а.с. 65-66) у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 74) ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам, наведеним ОСОБА_1 при зверненні з позовом.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Воловецької районної ради депутатів трудящих від 29 травня 1957 року № 116 ОСОБА_4 було надано дозвіл № 88 на нове будівництво житлового будинку згідно типового проекту Б-107 в селі Канора (а.с. 5).

Рішенням виконавчого комітету Воловецької селищної ради народних депутатів від 04 березня 1987 року № 24 ОСОБА_4 надано дозвіл на перебудову сараю та будівництво літньої кухні, ванни, кладової.

Доручено райархітектурі оформити документи на перебудову та будівництво вказаних приміщень (а.с. 6).

ОСОБА_4, який помер 10 березня 2015 року (свідоцтво про смерть серії І-ФМ № 184121, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Воловецького районного управління юстиції у Закарпатській області 10 березня 2015 року), на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 73, яким житловий будинок № 22 та земельні ділянки загальною площею 0,38 га по вул.Канора в смт.Воловець заповів своєму внуку ОСОБА_1 (позивачу по справі) (а.с. 22-23).

Після смерті ОСОБА_4 позивач подав замовлення на виготовлення технічного паспорта на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в с.Канора, вул.Канора № 22 (кол. № 8) Воловецького району Закарпатської області до Державного виробничого підприємства технічної інвентаризації по Воловецькому району. Технічний паспорт за реєстровим № 26/04/2015 був виготовлений у квітні 2015 року (а.с. 12-19).

Із заяви завідуючої Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 06 жовтня 2015 року № 361/01-16, вбачається, що згідно даних спадкового реєстру спадкова справа за померлим 10 березня 2015 року ОСОБА_4 не заводилася. Наявний в матеріалах справи заповіт є чинним (а.с. 51).

Постановою цього ж нотаріуса від 22 жовтня 2015 року, вихідний номер 379/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначений житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, у звязку з тим, що серед необхідних для вчинення цієї нотаріальної дії документів відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, виданий на імя спадкодавця ОСОБА_4 (а.с. 59).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів коли ОСОБА_4 був збудований житловий будинок, чи був він введений в експлуатацію та чому не був зареєстрований у встановленому законом порядку; надані позивачем дозвіл про проведення перебудови не підтверджують обставини, що мають значення для справи.

За таких обставин суд першої інстанції, дійшов висновку, що оскільки право власності не належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, то відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України воно не входить до складу спадщини.

При цьому суд керувався положеннями Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва та були чинними на момент отримання ОСОБА_4 дозволу на будівництво; Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР ОСОБА_7 31 січня 1966 року; ст.58 ЦК УРСР 1922 року.

Проте повністю погодитися правовим обґрунтуванням рішення суду першої інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

У п.19 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

З матеріалів справи вбачається, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 разом з ним у будинку була зареєстрована та проживала, зокрема, його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є непрацездатною за віком, та яка згідно з вимогами ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1270, ч.1 ст.1273 ЦК України є такою, що прийняла спадщину.

Крім того, у поданій суду заяві від 06 жовтня 2015 року № 361/01-16 (а.с. 51) завідувач Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 зазначила, що згідно довідки № 1925, виданої Воловецькою селищною радою 27 липня 2015 року, спадщину прийняли позивач та дружина спадкодавця ОСОБА_3, яка не використала своє право на відмову від прийняття спадщини, у встановлений законом строк.

Наявна в матеріалах справи (а.с. 24) заява ОСОБА_3 від 31 серпня 2015 року, в якій вона стверджує, що не буде звертатися до суду стосовно питання прийняття спадщини за померлим чоловіком ОСОБА_4, не свідчить про відмову ОСОБА_3 від обовязкової частки у спадщини з огляду на наступне.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини є належними відповідачами у справах даної категорії у разі відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

За таких обставин, належним відповідачем у справі є ОСОБА_3, яка до участі у справі у якості відповідача судом першої інстанції залучена не була.

Разом з тим, зважаючи на відсутність у апеляційного суду повноважень для скасування судового рішення з направленням на справи на новий судовий розгляд та повноважень щодо залучення співввідпвідача на стадії апеляційного провадження, виходячи з приписів ст. 307 ЦПК України, в даному конкретному випадку апеляційний суд повноважний виключно змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову, а саме відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з незалученням обов'язкового відповідача по такій справі. При цьому дане рішення не перешкоджає ОСОБА_1 пред'явити новий позов правильно визначивши суб'єктний склад сторін.

Згідно з розясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року, якими суд керувався, ухвалюючи рішення про відмову у позові, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-1237цс13, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів.

З матеріалів справи вбачається, що будинок був побудований у 1958 році (а.с. 16).

На будівництво та добудову будинку спадкодавцем були отримані відповідні дозволи (а.с. 5-6).

Зважаючи не викладене, рішення Воловецького районного суду від 23 жовтня 2015 року підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові, із залишенням резолютивної частини рішення без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду від 23 жовтня 2015 року в частині правового обґрунтування відмови у позові змінити, залишивши резолютивну частину рішення без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11