Провадження № 22-ц/780/1735/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 22 03.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Управління Держземагенства у Білоцерківському районі, третя особа Білоцерківське міськрайонне управління юстиції в Київській області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 20 вересня 2013 року ГУ Держземагенства у Київській області видало наказ, яким надало йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду земельної ділянки на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області розміром 150 га для ведення фермерського господарства. ПП «Паралель плюс експерт» розробило йому проект землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 143,8059 га за кадастровим номером НОМЕР_1 в адміністративних межах Розаліївської сільської ради і після виготовлення документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 143,8059 га він звернувся до ГУ Держземагенства у Київській області для передачі ділянки в оренду. Однак з'ясувалося, вказана земельна ділянка вже знаходиться в оренді відповідача ОСОБА_2, що підтверджується наказами Управління Держземагенства у Київській області № КИ :01:007/00006551 від 02 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та № КИ :01:007/00009258 від 22 листопада 2013 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки». 31 березня 2014 року між відповідачами було укладено договір оренди спірної земельної ділянки.

Враховуючи, що дані накази порушують його право на отримання ділянки в оренду, він звернувся за захистом своїх прав в порядку адміністративного судочинства, де постановою Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2014 року , залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, було визнано протиправними і скасовано накази ГУ Держземагенства у Київській області № КИ :01:007/00006551 та № КИ :01:007/00009258.

Вважає, що укладений з ОСОБА_2 31 березня 2014 року договір оренди слід визнати недійсним, поскільки накази, на підставі яких він укладени й, скасовані. Крім того, договір оренди укладений без затвердження нормативної грошовї оцінки, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір оренди порушує його права та вимоги закону, просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 31 березня 2014 року, укладений начальником Управління Держземагенства у Білоцерківському районі з фізичною особою ОСОБА_2, скасувати рішення реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав оренди та зобов'язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку Головному управлінню Держземагенства у Київській області.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 рокупозов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 31 березня 2014 року, укладений органом державної влади ГУ Держземагенства у Київській області з ОСОБА_2, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1. Скасовано державну реєстрацію від 28 квітня 2014року договору оренди землі від 31 березня 2014 року про надання в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку площею 143,8059 га. та зобов'язано ОСОБА_2 повернути ГУ Держгеокадастру у Київській області вказану земельну ділянку.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального праав. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про укладення договору оренди без затвердження нормативної грошовї оцінки та за відсутності істотних умов договору, бо орендна плата вносилася з урахуванням такої оцінки. Крім того, суд взагалі не установив чи порушені права позивача та чи підлягають вони до захисту. Визнаючи недійсним договір оренди суд допустив порушення норм матеріального права та практики ЄСПЛ щодо захисту прав оренди. Суд невірно визначив склад учасників.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Відповідачі ГУ Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_3 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законністьта обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 20 вересня 2013 року ГУ Держземагенства у Київській області видало наказ, яким надало ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою для відведення в оренду земельної ділянки на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області розміром 150 га для ведення фермерського господарства.

На підставі даного наказу ПП «Паралель плюс експерт» за заявою ОСОБА_3 розробило проект землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 143,8059 га з кадастровим номером НОМЕР_1 в адміністративних межах Розаліївської сільської ради, який погоджений ГУ Держземагенства у Київській області. Після виготовлення документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 143,8059 га ОСОБА_3 звернувся до ГУ Держземагенства у Київській області для передачі ділянки в оренду, однак дізнався, що дана ділянка вже передана в оренду відповідачу ОСОБА_2

Зокрема, на підставі наказів ГУ Держземагенства у Київській області № КИ :01:007/00006551 від 02 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та № КИ :01:007/00009258 від 22 листопада 2013 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» з відповідачем ОСОБА_2 31 березня 2014 року було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та зареєстровано його право оренди.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся із адміністративним позовом про визнання протиправними і скасування наказів ГУ Держземагенства у Київській області № КИ :01:007/00006551 від 02 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та № КИ :01:007/00009258 від 22 листопада 2013 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» до Київського окружного адміністративного суду, який своєю постановою від 26 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволив.

Вказані обстаивни підтверджуються еаявними у справі доказами.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що рішення уповноваженого органу щодо передачі ділянки в оренду відповідачу ОСОБА_2 скасовані та визнані протиправними за рішенням суду, а тому відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір оренди є дійсним.

Крім того, визнаючи недійсним договір оренди, суд керувався фактом відсутності на час його укладення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передана в оренду відповідачу.

Враховуючи, що визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення, а тому є підстави для застосування наслідків недійсності правочину, скасування його державної реєстрації та зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку у власність держави.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд не встановив чи порушуються права позивача ОСОБА_3 оспорюваним договором оренди спірної земельної ділянки, а якщо порушуються, то в чому саме полягає порушення законних прав позивача та чи можливо їх захистити у обраний ним спосіб.

З'ясування наведених обставин має важливе значення з огляду на приписи ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України, згідно яких в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право особи.

Такі ж положення містить ч.3 ст.215 ЦК України, відповідно до якої вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена не тільки стороною правочину, а й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 литсопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правчинів недійсними»).

Оспорюючи договір оренди, позивач посилався на факт визнання протиправними і скасування наказів ГУ Держземагенства у Київській області № КИ :01:007/00006551 від 02 жовтня 2013 року та № КИ :01:007/00009258 від 22 листопада 2013 року, які слугували підставою передачі спірної ділянки в оренду ОСОБА_2, з тих підстав, що порушені права очікування позивача на передачу ділянки в оренду саме йому.

В той же час встановлено, що постановою Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року заява ОСОБА_2 задоволена, постанова Київського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2014 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, якими позов ОСОБА_3 було задоволено, скасовані, а справа направлена до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року, яка набрала законної сили, провадження у справі за позовом ОСОБА_3 закрите.

Отже, незаконність наказів, на підставі яких ділянка передана в оренду ОСОБА_2, не встановлена, що у свою чергу свідчить про необгрунтованість його доводів про порушення його прав оспорюваним договором оренди.

Це ж стосується висновків суду про відсутність нормативної грошової оцінки земельної ділянки, як підстави для визнання недійсним договору оренди, поскільки судом не встановлено яким чином дана обставина порушує права позивача чи стосується його інтересів.

Орендна плата відповідно до ст.21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Отже, отримувачем орендної плати є орендодавець, в даному випадку ГУ Держгеокадастру у Київській області, якому і належить право у випадку невизначення чи неправильного визначення у договорі розміру орендної плати, вирішувати питання про захист своїх прав у передбачений законом спосіб.

Позивач ОСОБА_3 не є орендодавцем спірної ділянки і має ніякого відношення до отримання орендної плати та її розміру, що у свою чергу свідчить про помилковість посилань суду на невірне визначення орендної плати як підставу задоволення позову.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення вимог про зобов'язання ОСОБА_2 повернути ГУ Держгеокадастру у Київській області спірну земельну ділянку, суд не врахував, що такі правомочності щодо витребування ділянки належать лише її власнику чи уповноваженому ним органу, позивач же не наділений такими повноваженнями.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

При розгляді справи позивач не надав суду доказів, що укладення оспорюваного договору оренди призвело до порушення його прав.

За таких обставин, підстави для захисту прав ОСОБА_3 шляхом визнання недійсними договору оренди відсутні.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах: від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13; від 04 лютого 2015 року у справі № 6-233цс14; від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, предметом яких був спір про визнання недійсним договору оренди. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку із його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається лише на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову і визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Управління Держземагенства у Білоцерківському районі, третя особа Білоцерківське міськрайонне управління юстиції в Київській області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 121 гривня 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти.

Головуючий

Судді: