Справа №488/5414/14-ц 16.08.2016 16.08.2016 16.08.2016
Провадження №22-ц/784/1886/16
Головуючий першої інстанції: Безпрозванний В.В.
Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: прокурора Кадєєвої А.В.,

представників позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 - на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року у справі за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_6, треті осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_9 та Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсними договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішень Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов'язання повернути земельну ділянку.

Позивач вказував, що пунктом 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01 жовтня 2009 року ОСОБА_8 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, орієнтовною площею 1000кв.м, з метою передачі її у власність, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2. В подальшому даний проект землеустрою пунктами 32, 32.2 розділу 4 рішення ММР № 47/51 від 25 червня 2010 року було затверджено та передано у власність ОСОБА_8 вищевказану земельну ділянку. На підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_8 було отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 19 серпня 2010 року з кадастровим номером НОМЕР_1, який було зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 76.

01 вересня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу №2181, на підставі якого остання отримала державний акт про право власності на дану земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 22 грудня 2010 року, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84.

В ході проведення прокуратурою перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено, що відповідачем ОСОБА_8 у встановленому законом порядку не було узгоджено з органом виконавчої влади з питань лісового господарства зміну цільового призначення земельної ділянки, проект відведення земельної ділянки Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства не погоджувався. Також, згідно з ч. 4 ст. 35 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" відсутня державна експертиза вказаного проекту землеустрою. На думку позивача, якщо зазначену земельну ділянку передано у власність ОСОБА_8 в порушення вимог чинного законодавства, то укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки та отриманий ОСОБА_6 на підставі цього договору державний акт на право власності на земельну ділянку вважається недійсним, а способом відновлення становища, яке існувало до вилучення земельної ділянки державного лісового фонду на користь відповідача є її витребування із незаконного володіння ОСОБА_6 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та у користування ДП «Миколаївське лісове господарство».

Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

- визнати причини пропуску строку для звернення до суду із позовом поважними та поновити строк позовної давності;

- визнати незаконним та скасувати пункт 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01.10.2009 року, за яким ОСОБА_8 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, для будівництва індивідуального житлового будинку орієнтованою площею 1000 кв.м. з наданням адреси: АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати пункти 32, 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року, якими затверджено проект землеустрою та ОСОБА_8 надано у власність земельну ділянку за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, загальною площею 1000 кв.м., по АДРЕСА_2;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1000 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_2, реєстровий № 2181 від 01.09.2010 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурія С.А.;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_6 державний акт серії НОМЕР_3 від 22.12.2010 року на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_2, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84.;

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1000 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_2, вартістю 206470 грн. у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею в користування ДП "Миколаївське лісове господарство";

Ухвалою судді Корабельного районного суду м.Миколаєва від 27 травня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог також було залучено Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області.

Миколаївська міська рада позов визнала.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_5 - позов не визнав. Заперечення на позов обгрунтовані тим, що спірні рішення міської ради ухвалені без порушень закону, тому набуття ОСОБА_8 та ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку відбулося на законних підставах. Крім того, просив застосувати позовну давність, для поновлення якої, на його думку, відсутні поважні причини.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року визнано поважними причини пропуску позовної давності та поновлено прокурору Корабельного району м. Миколаєва строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Позов задоволено. Визнано незаконними та скасовано: пункт 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01.10.2009 року, пункти 32, 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року. Визнано недійсними: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.09.2010 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, а також виданий ОСОБА_6 державний акт від 22.12.2010 року. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_6 спірну земельну ділянку у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та у користування ДП "Миколаївське лісове господарство". Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права і невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати на ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Прокуратура Миколаївської області надала письмові заперечення, в яких просила апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_5 - відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до пункту 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01.10.2009 року ОСОБА_8 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, для будівництва індивідуального житлового будинку орієнтованою площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 32, 32.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та ОСОБА_8 надано у власність земельну ділянку за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд загальною площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_2.

На підставі вказаних рішень міської ради ОСОБА_8 отримано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 19.08.2010 року з кадастровим номером НОМЕР_1, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 76.

1 вересня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ласурія С.А. за реєстровий № 2181.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_6 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 22.12.2010 року, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 84.

Обгрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду.

Відповідно до ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами 1, 2 та 4 ст. 20 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За приписами ч. 3 ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст. 21 ЗК України).

Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у п. 2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. "б" ч. 1 ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Згідно зі ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст. 27 ЛК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України "Про Державний земельний кадастр" та "Про землеустрій" дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Таким чином, ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок.

Правовий статус земельних ділянок лісового фонду визначається нормами земельного та лісового законодавства відповідно до їх цільового призначення за даними земельного та лісового кадастру

Отже, виходячи із системного аналізу зазначеного вище законодавства, на час виникнення спірних правовідносин документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Такий висновок відповідає також наступним змінам, внесеним Законом України № 3404-IV від 08 лютого 2006 року, яким введена нова редакція ЛК України. Зокрема, в п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України зазначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14.

Згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 21 березня 1966 року № 234 "Про здійснення першочергових заходів по боротьбі з ерозією ґрунтів у Миколаївській області" державному лісовому фонду під заліснення і ведення лісового господарства було передано 17789,8 гектарів земельних угідь у Миколаївській області за рахунок земель, вилучених у колгоспів та радгоспів, до складу якого увійшла і спірна земельна ділянка (а.с. 64-69).

Отже, визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки вона розташована у кварталі 43 урочище Миколаївського лісництва, то дана ділянка належала до земель лісового фонду та перебувала у користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство".

Викладені обставини підтверджуються інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО "Укрдержліспроект" (а.с. 31), абрисом кварталу 43 Миколаївського лісництва станом на 1 січня 2004 року (а.с. 32), листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 26.09.2014р. (а.с. 33), а також зазначеними у Проекті організації та розвитку лісового господарства Державного лісового господарства "Миколаївліс" відомостями (а.с. 71 - 71), оригінал якого було досліджено в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Твердження апелянта про те, що надані позивачем матеріали лісовпорядкування є недостовірними, суперечать встановленим обставинам спору та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини.

Правильними також є висновки суду про те, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_8 відбулася з порушенням встановленого законом порядку вилучення земель лісового фонду і зміною їх цільового призначення, без згоди на її вилучення землекористувача земельної ділянки ДП "Миколаївське лісове господарство".

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права, зокрема, положенням статей 20, 21, частини 5 статті 116 ЗК України.

Враховуючи вищенаведене, та те, що Миколаївською міською радою всупереч діючому законодавству, з перевищенням своїх повноважень було прийнято рішення про розпорядження спірною земельною ділянкою, що відноситься до земель лісового фонду та є державною власністю, суд дійшов вірного висновку, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міської ради не відповідають чинному законодавству.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_8 незаконно отримав у власність спірну земельну ділянку, без згоди на то власника землі, а тому він не мав права передавати її за договором купівлі-продажу ОСОБА_6

За такого, суд обґрунтовано визнав недійсними вказаний договір купівлі-продажу, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі цього договору.

Таким чином, перевіряючи обґрунтованість позовних вимог прокуратури, суд повно та всебічно дослідив усі обставини, що мають значення для справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, та установивши, що спірна земельна ділянка, яка вибула з користування ДП "Миколаївське лісове господарство" та виключена зі складу земель лісового фонду протиправно через прийняття Миколаївською міською радою оскаржуваних рішень поза межами її повноважень, належить до земель лісового фонду та на час прийняття рішення про її відчуження перебувала в державній власності та вибула з володіння власника поза його волею, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування земельної ділянки у відповідача ОСОБА_6 на підставі вимог статті 388 ЦК України у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та у користування ДП "Миколаївське лісове господарство".

За такого, посилання апеляційної скарги на те, що судом була витребувана спірна земельна ділянка від добросовісного набувача - ОСОБА_6 - за відсутністю підстав, встановлених ст. 388 ЦК України - є необґрунтованими.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про безпідставність визнання судом незаконним та скасування пункту 60 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 38/30 від 01.10.2009 року, оскільки, на думку апелянта, зазначене рішення міськради не порушує прав і законних інтересів позивачів. Так, саме на підставі вказаного рішення був розроблений проект землеустрою, який був затверджений рішенням Миколаївської міської ради № 47/51 від 25.06.2010 року про надання у власність ОСОБА_8 спірної земельної ділянки за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство».

Також колегія суддів не може погодитися з аргументами апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про належність спірної ділянки до земель державного лісового фонду та перебування її у користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство», оскільки вони спростовуються зібраними у справі доказами та суперечить п. 5 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» ЛК України.

Посилання апелянта на незаконність висновків суду щодо одночасного визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, а також виданого ОСОБА_6 державного акту на спірну земельну ділянку та стосовно відсутності підстав для визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу у зв'язку із тим, що на час його укладання жодним судовим рішенням не була встановлена незаконність набуття ОСОБА_8 права власності на цю земельну ділянку - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки пов'язані із помилковим тлумаченням апелянтом правових норм.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірної відмови судом у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області - є безпідставними, оскільки ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2015 року таке клопотання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 -було задоволено (а.с. 127).

Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на те, що судом при ухваленні рішення не була врахована практика Європейського суду з прав людини. Так, До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Той факт, що судом не вирішувалось питання про компенсацію відповідачам у зв'язку з витребуванням земельної ділянки, не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 і від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

За таких обставин результат розгляду судом першої інстанції даного позову по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника позивача Миколаївської облдержадміністрація про спірні рішення дізналася лише в серпні 2014 році після проведення прокуратурою перевірки законності виділення земельних ділянок, за результатом якої за фактом незаконної передачі у приватну власність громадянам земельної ділянки державного лісового фонду було розпочато кримінальне провадження. Даних про те, що спірне питання узгоджувалося або обговорювалося з органом державної влади суду не надано. Відсутні докази про направлення копій оскаржуваних рішень Миколаївської міської ради до Миколаївській обласній держадміністрації.

Також, відсутні докази узгодження питання виділення земельних ділянок з Державним підприємством «Миколаївське лісове господарство».

Тому перебіг строку позовної давності суд першої інстанції правильно відраховував з серпня 2014 року, тобто, з часу, коли держаний орган дізнався про порушене право.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо спливу позовної давності на час звернення прокурора з даним позовом до суду є безпідставними.

Обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, судом першої інстанції при розгляді справи перевірялись. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення

Отже, доводи апелянта про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права - є необґрунтованими.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.С. Довжук

З.Л. Шолох