Справа № 595/2407/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2016

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Содоморою Р.О.,

при секретарі Пастушаку І.Д.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору відновлювальної кредитної лінії № 231 від 14.05.2007 року недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася в суд із позовом до ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору відновлювальної кредитної лінії № 231 від 14.05.2007 року недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 14 травня 2007 року між нею та відповідачем ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 231 про отримання нею кредиту в сумі 11000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13 % з остаточним терміном повернення кредиту 13 травня 2017 року. Даний договір за своїм текстом та змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивачки, чим порушує її права та законні інтереси. Також, договір суперечить чинному законодавству, а саме, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України, тобто гривні. Іноземна валюта може використовуватися лише у окремих випадках. Отже, позичальник, який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутися до суду з позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, суду пояснила, що курс долара значно зріс, вона не має змоги вподальшому сплачувати кредит та відсотки по ньому, і оскільки працівники банку не попередили її про такі ризики та неправомірно видали їй кредит в іноземній валюті, тому такий договір слід визнати недійсним.

Представники відповідача в судовому засіданні позов заперечили, суду пояснили, що у 2007 році ОСОБА_1 звернулася в АТ «Ощадбанк» з наміром отримати кредит. У зв'язку із чим нею був поданий повний пакет документів (паспортні дані, ідентиф.код, довідку про доходи та інше) та заяву про отримання кредиту розміром 11000 тисяч доларів США завіренні власноручним підписом. Тобто, всі дії позивача були спрямовані на отримання кредиту в банку. Належними доказами цьому є наявні в матеріалах справи документи в яких зафіксований зміст правочину, а саме підписаний кредитний договір № 231 від 14.05.2007р. На момент укладання 14.05.2007 року кредитного договору, а також одержання у ВАТ «Ощадбанк» кредитних коштів на суму 11000 дол. США для споживчих потреб в позивачки, яка була повністю проінформована про умови кредитування, не було жодних зауважень та претензій до банку. Також, зазначили, що позивачка у своїй позовній заяві не заперечує факту отримання коштів в сумі 11 000 доларів США. Визнання правочину, укладеного в письмовій формі, недійсним у відповідності до Постанови пленуму №9 від 06.11.2009р. Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» може бути лише тоді, коли це прямо передбачено законом зокрема статтями 547, 1055 ЦК України. Не є підставою для визнання договору недійсним надання кредиту в іноземній валюті, оскільки Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не містить такої заборони. На момент видачі кредиту АТ «Ощадбанк» діяв на підставі ліцензії №148 від 16.01.2002р. та відповідного дозволу в тому числі додатку до дозволу №148-2 від 29.04.2002 року. Крім цього, просили суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Згідно ч.І ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки, для даних правовідносин застосовується положення ст. 257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тому, звернувшись 14.12.2015р. із позовною заявою до АТ «Ощадбанк» з підстав неправомірності видачі 14.05.2007 року кредиту в іноземній валюті, ОСОБА_1 пропустила трьохрічний строк позовної давності.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини.

14 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 231, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 11000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13 % з остаточним терміном повернення кредиту 13 травня 2017 року.

17 травня 2007 року, з метою забезпечення до кредитного договору № 231 від 14.05.2007 року, між ОСОБА_4, ОСОБА_5, які є майновими поручителями ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено іпотечний договір.

Відповідно до ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що згідно заяви на одержання кредиту ОСОБА_1 просила видати кредит в сумі 11000 тисяч доларів США, яка нею підписана, що свідчить про її обізнаність і усвідомлення всіх наслідків її укладання, а саме, що кредит буде видано в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому згідно з ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету КМУ 15-93 «Про систему валютного регулювання i валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Тобто діючим законодавством уповноваженим банкам на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями надано право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

В підпункті "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ передбачена наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, але на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, що мало місце у даному випадку.

ВАТ «Державний ощадний банк України» має ліцензію НБУ № 148 від 16.01.2001 року та дозвіл № 148-2 на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - ВАТ «Державний ощадний банк України»

має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, що в повній мірі відповідає характеру укладеної з позивачем угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта.

Твердження позивача про те, що працівники банку, ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, не надали позивачу інформацію про умови кредитування, про зобов'язання споживача, тип процентної ставки, вартість кредиту, строк та варіанти його погашення, суд оцінює критично. Як вбачається із самого договору відновлювальної кредитної лінії № 231, який підписаний позивачкою про що вона не заперечує, в ньому зазначено строк на який позивачка отримала кредит, процентну ставку , розмір кредиту, порядок розрахунків по кредиту, тощо.

Щодо тверджень позивачки, що банком в односторонньому порядку було збільшено розмір процентної ставки по кредиту, то в судовому засіданні встановлено, що як на момент укладення кредитного договору, так і на момент розгляду справи в суді процентна ставка за користування кредитом становить 13 % річних, і розмір платежів в валюті в якій було взято кредит не змінений, а тому такі твердження позивачки є безпідставні.

Посилання позивачки на те, що в договорі не передбачено обов'язки та умови відповідальності відповідача за невиконання цього договору, чим порушено її права, згідно ЗУ «Про захист прав споживачів», суд оцінює критично, оскільки, як вбачається з договору відновлювальної кредитної лінії № 231, ним передбачено зобов'язання банку щодо надання кредиту та його обслуговування, згідно умов договору, передбачено право позичальника вимагати у відповідача виконання умов цього договору. Крім того, як встановлено в судовому засіданні та не заперечується позивачем банк виконав покладені на нього обов'язки за даним договором, тобто надав позивачу кредит в розмірі 11000 доларів США, приймає від позивача платежі в порядку погашення заборгованості за кредитом, а тому суд вважає, що даним договором не порушуються права позивача, як споживача.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи позивачка маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності уклала письмовий договір відновлювальної кредитної лінії № 231 з ВАТ «Державний ощадний банк України» маючи на меті отримання кредиту в сумі 11000 доларів США.

Враховуючи вищенаведене, суд, прийшов до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про визнання договору відновлювальної кредитної лінії № 231 від 14.05.2007 року недійсним.

Крім того, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається із матеріалів справи договір відновлювальної кредитної лінії № 231 між позивачкою та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено 14 травня 2007 року, отже перебіг строку починається з моменту його підписання.

Строк позовної давності розпочинається коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, а тому строк позовної давності позивачем пропущено.

Позивач не просить поновити строк для звернення до суду.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючи до уваги, що відповідач, як в поданому до суду запереченні, так і в судовому засіданні просить суд застосувати строк позовної давності, в позові слід відмовити внаслідок спливу строку позовної давності.

При розподілі судових витрат суд враховує, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, при зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.192,193,203, 215,227,256,257,261,267,1054,1055,1056-1 ЦК України, ст.ст.1,10,11,15,19,21 ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Декретом КМУ № 15-93 « Про систему валютного регулювання i валютного контролю», суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору відновлювальної кредитної лінії № 231 від 14.05.2007 року недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Бучацький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Р. О. Содомора