АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/531/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1353/16Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

За участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року та додаткове рішення від 17 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа ОСОБА_4, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

19.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 та ВАТ НАСК «Оранта», в якому прохав стягнути з ОСОБА_3 на його користь 45379,36 грн. витрат на ремонт автомобіля, 9000 грн. процентів за користування коштами, 29200 грн. упущеної вигоди та 10000 грн. відшкодування моральної шкоди. З ВАТ НАСК «Оранта» прохав стягнути 6656,90 грн. пені. за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2015 року уточнено найменування страхової компанії, яка згідно з витягом з реєстру має назву Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі ПАТ НАСК «Оранта») (а.с.160).

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що 10 березня 2013 року з вини водія ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль позивача. Вказана пригода сталася в період дії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ПАТ НАСК «Оранта» та третьою особою ОСОБА_4 У зв`язку із тим, що страхове відшкодування позивач отримав із запізненням, тому прохає стягнути з страхової компанії пеню за прострочення. Також позивач прохає стягнути з ОСОБА_3 різницю між завданою у результаті ДТП шкодою та отриманим ним страховим відшкодуванням в розмірі 45379,36 грн. Вимоги про стягнення на його користь упущеної вигоди обґрунтовує тим, що він є приватним підприємцем і пошкоджений автомобіль використовувався ним для здійснення підприємницької діяльності у сфері перевезень, проте, з причин пошкодження автомобіля він не міг отримувати прибуток. Стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування коштами, позивач обґрунтував тим, що для відновлення пошкодженого автомобіля він був вимушений позичати у знайомих грошові кошти під проценти, які склали 9000 грн., і тому вважає, що проценти у розмірі 9000 грн. необхідно стягнути з ОСОБА_3

ОСОБА_2 в жовтні 2015 року звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру позовних вимог і остаточно прохав стягнути з ОСОБА_3 на його користь 24399 грн. витрат на ремонт автомобіля, 9000 грн. процентів за користування коштами, 29200 грн. упущеної вигоди та 10000 грн. відшкодування моральної шкоди. З ПАТ НАСК «Оранта» прохав стягнути 6656,90 грн. пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування (а.с.150).

Ухвалою суду від 22 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування залишено без розгляду за заявою позивача (а.с.184).

Ухвалою від 17 березня 2016 року внесено виправлення до рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року, а саме другий абзац резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» понесені судові витрати в розмірі 180 грн.

Рішенням Комсомольського міського суду від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 24399 грн., відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та понесені судові витрати в розмірі 365,79 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» понесені судові витрати в розмір 180 грн.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду від 17 березня 2016 року в задоволенні вимог позивача ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 процентів за користування коштами та упущеної вигоди відмовлено.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позову оскаржив позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі на рішення від 22.02.2016 року прохав його змінити в частині відмови в позовних вимогах та постановити в цій частині рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_2 прохає його скасувати й змінити рішення від 22.02.2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Апелянт вказує на неправильне застосування місцевим судом при прийнятті рішень норм матеріального права та на те, що його висновки не відповідають обставинам справи.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що судом не враховано норму ст. 22 ЦК України, якою передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. З огляду на вказану норму, вважає невірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності у нього права на відшкодування відповідачем упущеної вигоди у зв`язку із недоведеністю, по відшкодування процентів за користування позиченими коштами та щодо моральної шкоди у повному розмірі 10000 грн.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, не вбачає підстав до її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до норм ч.ч.1,2 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на норму ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегією переглядаються рішення в межах відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 процентів за користування коштами у розмірі 9000 грн., упущеної вигоди у розмірі 29200 грн. та частини моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що постановою Комсомольського міського суду від 21.03.2013 року, яка набрала чинності, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 10 березня 2013 року близько 21 год. 00 хв. на 349 км автошляху Київ-Харків водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN LT35», державний номер НОМЕР_1, порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з автомобілем «Мерседес Бенц», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_4 (а.с. 8,9).

На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля «VOLKSWAGEN LT35», державний номер НОМЕР_1, була застрахована ПАТ НАСК «Оранта», що підтверджується полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів №АВ/5625424 від 15 березня 2012 року, строк дії якого визначено періодом з 15 березня 2012 року по 14 березня 2013 року. Згідно п.5 згаданого полісу розмір фрашизи встановлено в сумі 510 грн. Пунктом 4 ОСОБА_9 визначена страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50000 грн. (а.с.68).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, суд першої інстанції правомірно виходив з недоведеності вказаної позовної вимоги.

Так, колегія суддів погоджується із тим, що розмір упущеної вигоди за період з березня по травень 2013 року включно ОСОБА_2 визначено, виходячи з середньомісячної виручки за аналогічний період.

Згідно з нормою ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що упущена вигода, про яку він зазначає, не є абстрактною, а однозначно була б ним отримана в разі використання саме транспортного засобу «Мерседес Бенц», державний номерний знак НОМЕР_2. Так, позивач мав довести й те, що він міг і повинен був отримати доходи у розмірі 29200 грн. у період з березня по травень 2013 року і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною причиною, яка позбивила його можливості отримати саме такий розмір прибутку.

Матеріали справи містять копію ліцензії Міністерства транспорту та зв`язку України на право надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_2 й копії податкових декларацій ОСОБА_2 платника єдиного податку за перший-четвертий квартали 2012 року та 2013 рік (а.с. 15-16; 18-34).

З огляду на наявні в справі документи, що визнані судом першої інстанції не достатніми для доведення понесеної позивачем матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_2 є припущеннями, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені конкретними документами, що свідчили б про визначений (сталий) розмір прибутку, який міг би і повинен би бути отриманий ним, якщо б відповідач не здійснив протиправної дії.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 9000 грн. процентів за користування коштами, отриманими позивачем в борг для ремонту автомобіля, колегія суддів вважає обґрунтованою відмову суду першої інстанції щодо відмови у її задоволенні, з огляду на наступне.

Так судом першої інстанції встановлено, що в обґрунтування вказаної вимоги позивач надав суду копію розписки від 20 березня 2013 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 для ремонту автомобіля в борг 30000 грн. строком до 20 червня 2013 року з умовою сплати щомісячних процентів за користування коштами в фіксованій сумі 3000 грн (а.с.17).

Також судом першої інстанції встановлено і не спростовано у суді апеляційної інстанції, що відповідач ОСОБА_3 не був стороною згаданого вище договору позики, тому не має обов`язку відповідати за витрати позивача. Доказів на підтвердження реальності зазначеної угоди (договору позики) та використання запозичених коштів на відновлення автомобіля суду теж не надано.

Відповідно до автотоварознавчого дослідження №ВІ3622АН-02.04/2 від 02 квітня 2013 року ремонт автомобіля позивача визнано економічно необґрунтованим а, тому ОСОБА_2 та ПАТ НАСК «Оранта» дійшли згоди про те, що автомобіль «Мерседес Бенц», державний номер НОМЕР_2, є фізично знищеним. З огляду на викладене, вимога ОСОБА_3 про покладення на ОСОБА_2 витрат по відновленню фізично знищеного транспортного засобу є безпідставною і не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Страховик визначив, що залишкова вартість автомобіля після ДТП становить 15500 грн. і на підставі заяви позивача виплатив ОСОБА_3, який здійснював ремонт автомобіля, 49490 грн., що становить різницю між страховою сумою та франшизою. Позивач погодився з цією сумою страхового відшкодування, отримав її, дії страховика щодо недостатності страхової виплати не оскаржив, вимог до страховика не пред'являв. Проте, провівши ремонт автомобіля, ОСОБА_2 не визнав факт того, що автомобіль є фізично знищеним, про що повідомив страховика та відповідача ОСОБА_3, яким мав би повернути фізично знищений транспортний засіб, а вирішив повністю відновити автомобіль.

З огляду на викладене, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 має право на отримання від відповідача відшкодування завданої шкоди в розмірі 39921,37 грн., що становить різницю між вартістю транспортного засобу до ДТП та його вартістю після ДТП і виплаченого страховиком страхового відшкодування (104911,37 15500 49490 = 39921,37).

Щодо вимоги позивача про достягнення з ОСОБА_3 завданої моральної шкоди у розмірі 5000 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із засад співмірності та справедливості і у вказаній частині дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позову у розмірі 5000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: ОСОБА_1

Судді: О.Ю. Кузнєцова

ОСОБА_7

З оригіналом згідно: ОСОБА_1