РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Сенаторова В.М.

при секретарі - Явнюк К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 посилаючись на вимоги ст. ст. 168, 169 ЖК України, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив виселити ОСОБА_2 з домоволодіння розташованого за адресою: м Харків, пров. Мозирський, будинок № 1/3 без надання іншого житлового приміщення і судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що у домоволодінні по пров. Мозирський, будинок № 1/3 м. Харкова, який належить йому на праві особистої власності, проживає його колишня дружина ОСОБА_3, з якою позивач розірвав шлюб в 1992 році, її син - відповідач по справі ОСОБА_2 та спільний син ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що позивач більшу частину часу проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, то за його згодою, без укладення договору про найму житлового приміщення, ОСОБА_5, як колишній член сім'ї, проживає з його домоволодінні на період відсутності позивача.

У звязку з тим, що позивач проживає в м. Маріуполь, перебуває у новому шлюбі з ОСОБА_6 та трьома дітьми і з урахуванням обставин у місті Маріуполь - нестабільна обстановка, обстріли міста - позивач змушений перевезти свою сім'ю в м. Харків в належний йому будинок.

ОСОБА_5 добровільно не бажає звільнити приміщення, яке він займає за згодою позивача.

Заради збереження сім'ї з дружиною ОСОБА_6, позивач змушений виселити ОСОБА_2 з домоволодіння № 1/3 по пров. Мозирський м. Харкова та переїхати з сімєю для проживання вказаному домоволодінні. При цьому позивач посилається на п.3 ст. 168 ЖК України вказуючи, що договір найму житлового приміщення може бути розірваний на вимогу наймодавця, якщо житлове приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання позивачу та членам його сім'ї.

ОСОБА_2 після отримання письмового попередження від ОСОБА_1 про добровільне виселення від 04.03.2016 року звільнити житлове приміщення відмовився.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги.

Відповідач по справі ОСОБА_2 проти позову заперечував, вказав, що він зі згоди позивача був вселений у домоволодіння № 1/3 по пров. Мозирський м. Харкова, в якому проживає по цей час. Дане домоволодіння було побудовано разом з його матірю ОСОБА_3 у шлюбі.

Суд, вислухав думку сторін, допитав свідка ОСОБА_7, перевірив матеріали справи, приходить до наступного.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Крім того, норми міжнародного законодавства також регулюють дану сферу правовідносин.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Вказане покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Судова практика на даний момент у справах щодо виселення власником осіб з якими припинились сімейні відносини виходить з того, що припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє права таких осіб користування займаним приміщенням.

Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК зазначає, що до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сімї має також і особа, яка перестала бути членом сімї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними.

В ч. 1 ст. 405 ЦК України вказано, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

В судовому засіданні встановлені наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідношення.

Позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 з 1976 року по 1992 рік.

Проти даного факту сторони не заперечували.

Даний факт в судовому засіданні підтвердила і опитана у якості свідка сама ОСОБА_7

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на право особистої власності від 26.03.1985 року є власником житлового будинку № 1/3 по пров. Мозирському м. Харкова / а. с. 8 /

З вказаного свідоцтва вбачається, що вказаний будинок був побудований в період шлюбу з ОСОБА_7 після придбання старого житла на підставі договору купівлі продажу від 30.07.1982 року.

В будинку почали проживати ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3, дитина від іншого шлюбу ОСОБА_3 відповідач по справі ОСОБА_2 та спільна дитина від шлюбу - ОСОБА_4

Проти даного факту ОСОБА_1 не заперечував, про що вказав у позовній заяві та підтвердив в судовому засіданні.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 вселився у домоволодіння № 1/3 по пров. Мозирському м. Харкова як член сімї, де і проживає до цього часу.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 у 1992 році позивач ОСОБА_1 01 грудня 2015 року уклав шлюб з ОСОБА_8 і епізодично почав проживати з новою сімєю у м. Маріуполь. / а. с. 4 зворот. сторона /

В судовому засіданні встановлено, що ніякого договору найму жилого приміщення та користування приміщенням між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не укладався.

Таким чином, відповідач ОСОБА_9 поселився на спірну жилу площу як член сімї позивача (власника житла) і має право користування цим житлом на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України.

Та обставина, що ОСОБА_1 є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2, інших осіб, які там правомірно проживають.

Більше того, не є підставою для виселення членів сімї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Суд не погоджується з позицією ОСОБА_1 проте, що в даному випадку необхідно застосувати вимоги ст. 168 ЖК України, у звязку з тим, що ст. 168 ЖК України передбачає підстави розірвання договору найму жилого приміщення, але ж договір найму між сторонами не укладався і відсутні вимоги про його розірвання.

Крім того, у своїй позовні заяві ОСОБА_1 просить виселити ОСОБА_2 без надання іншого приміщення, але ж ці вимоги регулюються іншими статтями житлового кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 10,11, 60, 88,209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 116, 150, 156, 162, 168, 169 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. 3 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя-