СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/426/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( з а о ч н е )

21 січня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа - Гарант» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору страхування,

В С Т А Н О В И В:

24.07.2015 року ТДВ «СК «Альфа - Гарант» звернулося з позовом про визнання недійсним полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5879661, укладеного 10.02.2015 року між ОСОБА_2 і ТДВ «СК «Альфа - Гарант». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.06.2015 року позивач отримав повідомлення про ДТП, що мало місце 10.06.2015 року за участю транспортного засобу «ГАЗ 3302» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 Відповідач надав бланк полісу на транспортний засіб «ГАЗ 3302», д.н.з. НОМЕР_1, укладеного з позивачем. Вказаний бланк полісу не використовувався, страховий платіж за ним не надходив страховій компанії, а тому відповідно до положень ст. ст. 983, 998 ЦК України позивач просить визнати договір страхування недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач і третя особа повторно не з'явилися в судове засідання, про розгляд справи повідомлялися в установленому порядку.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 11.06.2015 року ОСОБА_1 звернулася до позивача з повідомленням про ДТП, відповідно до змісту якого 10.06.2015 року о 09:40 в м. Києві по вул. Мечникова, 16 сталася ДТП за участю транспортного засобу «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «ГАЗ» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4, у якого був наявний поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5879661, укладеного з ТДВ СК «Альфа - Гарант». В результаті вказаного ДТП, автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_2 отримав пошкодження (а. с. 5 - повідомлення).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ГАЗ 3302 д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована згідно полісу № АІ/5879661 в ТДВ «СК «Альфа - Гарант», термін дії з 00 год. 00 хв. 11.02.2015 року до 10.08.2015 року. Страховий платіж в сумі 1 102,14 грн. сплачено 10.02.2015 року. Наведена обставина підтверджується полісом № АІ/5879661 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підписаний обома сторонами і скріплений печаткою ТДВ «СК «Альфа - Гарант» (а .с. 7).

Бланк вказаного полісу було передано ОСОБА_3 згідно акту прийому-передачі бланків договорів страхування на підставі договору доручення (агентського договору) № 02/529/171 від 05.02.2015 року, укладеного з ТДВ «СК «Альфа - Гарант», відповідно до якого ОСОБА_3 зобов'язувався від імені та на користь ТДВ «СК «Альфа - Гарант» укладати договори страхування з фізичними та юридичними особами (пп. 1.1.1. п. 1.1 договору № 02/529/171 від 05.02.2015 року).

Про втрату бланку повідомлення в пресу було надано після надходження до страхової компанії повідомлення про ДТП (а. с. 29). Відповідно до виписки з МТСБУ від 20.07.2015 року (а. с. 8) бланк полісу № АІ №5879661 значиться як втрачений. Тобто, повідомлення про втрату бланку було розміщено після його використання і настання страхового випадку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Спір виник з тих підстав, що на думку позивача бланк полісу № АІ №5879661 не використовувався, страховий платіж за даним полісом позивачу не надходив, звіт по оформленню полісу страховим агентом не надавався. З пояснень представника позивача вбачається, що на його думку підставою недійсності полісу № АІ №5879661 є ненадходження страховику коштів за вказаним полісом, внаслідок чого він не набув чинності на момент ДТП. В судовому засіданні представник ТДВ «СК «Альфа - Гарант» також зазначав, що на думку страховика поліс було укладено вже після настання страхового випадку (ДТП), проте визнав, що докази у підтвердження зазначеного відсутні.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування (ч. ч. 3, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування»).

Договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката) (ч. 1 ст. 981 ЦК України). Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1 - ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 998 ЦК України зазначено, що договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 998 ЦК України).

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Як вбачається з наведених положень законодавства необхідно розмежовує поняття «укладення» договору страхування і «набрання ним чинності». Так, враховуючи положення ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Наявність полісу з усіма необхідними реквізитами є доказом укладання договору страхування (ч. 3 ст. 18 Закону України «Про страхування»), проте набрання чинності такого договору залежить від умов договору (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про страхування») і це може бути з моменту внесення першого страхового платежу чи інший час (день), що передбачений договором страхування. Тобто момент укладення договору може не збігатися з моментом набрання ним чинності.

Також необхідно розрізняти поняття «недійсність договору» та «набрання чинності договором». Так, підстави недійсності договору передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України та спеціальною нормою - ст. 998 ЦК України, перелік таких підстав є вичерпним. Договір страхування може бути визнаний недійсним виключно з вказаних підстав (підстав, встановлених законом).

Позивач посилається на ненадходження страхового платежу за полісом як на підставу заявлених вимог, проте з наведеного вище вбачається, що оплата або її відсутність мають правове значення виключно для встановлення моменту набрання чинності полісу, якщо інше не передбачено договором страхування, та не є підставою для визнання його недійсним в силу положень ст. ст. 203, 215, 998 ЦК України, оскільки чинне законодавство не встановлює несплату страхового платежу підставою для визнання договору страхування (полісу) недійсним.

Суд звертає увагу на те, що бланк полісу № АІ/5879661 було передано страховому агенту ОСОБА_3, який зобов'язувався від імені та на користь ТДВ «СК «Альфа - Гарант» укладати договори страхування з фізичними та юридичними особами і в силу ст. 15 Закону України «Про страхування» мав право одержувати страхові платежі. У полісі вказано про сплату страхувальником страхового платежу, а також зазначено дату сплати та розмір страхового платежу, а тому відсутні підстави стверджувати про невнесення страхувальником страхового платежу, про що зазначає позивач. Невнесення отриманих коштів страховим агентом на рахунок страховика не впливає на дійсність оспорюваного договору страхування та є предметом виконання (неналежного виконання) договірних зобов'язань між ТДВ «СК «Альфа - Гарант» і страховим агентом ОСОБА_3

Судом встановлено, що оспорюваний поліс був переданий уповноваженій на його укладання особі ТДВ СК «Альфа-Гарант» - страховому агенту, який не надавав жодної інформації щодо полісу, в тому числі і про його втрату. Неналежне виконання своїх обов'язків уповноваженої позивачем особи, а саме не надання інформації стосовно реалізації полісу, не є доказом того, що даний поліс не був реалізований та не може слугувати підставою його недійсності.

Посилання позивача на те, що поліс було укладено вже після настання страхового випадку (ДТП) не підтверджуються жодними доказами і є лише припущеннями позивача, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведене свідчить про відсутність визначених законом підстав для визнання полісу недійсним, позивач не надав жодних доказів недотримання вимог законодавства України щодо укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 18 Закону «Про страхування» ст. ст. 203, 215, 638, 981, 983, 998 ЦК України, ст. ст. 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ Т.О. ЗАЄЦЬ