Справа № 396/552/16-ц
Провадження № 2/396/313/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого - судді Кухарської Н.А.,

за участю секретаря - Стеценко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: Кіровоградська область, м. Новоукраїнка, вул. Лесі Українки, 10, посилаючись на те, що він є власником вказаного домоволодіння. В 2010 році в даному будинку було зареєстровано місце проживання дружини позивача ОСОБА_2 15 травня 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. В 2011 році відповідач виїхала із житлового будинку на постійне місце проживання до своєї матері, за адресою: Кіровоградська область, м. Новоукраїнка, вул. Червоноармійська, 115, але добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, що позбавляє позивача права вільно розпоряджатися своєю власністю, в зв'язку з цим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити з підстав викладених в позові. Одночасно зазначив, що відповідач виїхала з будинку в 2011 році, про що свідчить відповіданий акт. Він подав до суду позов про розірввання шлюбу, який було задоволено. З того часу відповідач в будинку не проживає, на утримання будинку коштів не дає та він позбавлений можливості оформити субсидію за комунальні послуги, оскільки має скрутне матеріальне становище.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі та просила в його задоволенні відмовити. Зазначила, що вона дійсно виїхала з будинку в 2012 році після розірвання шлюбу з позивачем та на даний час там фактично не проживає. Просила відмовити в позові, оскільки їй немає де зареєструвати своє місце проживання на даний час та вважала, що будинок № 10 по вул. Лесі Українки в м. Новоукраїнка було оформлено позивачем в період шлюбу, є їх спільним майном, однак, до суду про поділ майна вона не зверталась.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташованийза адресою: м. Новоукраїнка, вул. Лесі Українки, 10, що підтверджується договором довічного утримання від 21.03.2000 року, реєстраційний № 873 ( а.с.5).

Згідно наданої копії домової книги за адресою місцезнаходження вказаного будинку в 2010 році було зареєстровано місце проживання відповідача по справі ОСОБА_2 (а.с. 6-7).

Згідно актів обстеження від 09.07.2011 року, 15.03.2013 року, 20.05.2014 року складених дупутатом Новоукраїнської міської ради ОСОБА_3 та від 09.03.2016 року, складеного дупутатом Новоукраїнської міської ради ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 за адресою м. Новоукраїнка, вул. Лесі Українки, 10 не проживає з 2011 року (а.с.10-13).

15 травня 2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області серія І- ОЛ № 050389 ( а.с.9).

Згідно із ст. 150, 156 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з правом володіння.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім"ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач в спірному жилому приміщенні не проживає з 2011 року без поважних причин, залишила його добровільно, забравши свої речі. Витрати по утриманню жилого приміщення не сплачує. На даний час відповідач проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, що позбавляє позивача права вільно розпоряджатися своєю власністю.

Посилання відповідач на те, що в позові необхідно відмовити, оскільки будинок було придбано в період шлюбу та вона також є власником зазначеного жилого приміщення, а також те, що позивач вигнав її з будинку та чинив перешкоди у проживанні, суд до уваги не приймає, оскільки, належних та допустимих доказів наведеним обставинам з боку відповідача в ході розгляду справи суду надано не було.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідач був зареєстрований в житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві власності, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1, але в 2012 році шлюб розірваний, відповідач з 2011 року не проживає в спірному жилому приміщенні без поважних причин, не приймає участі в утриманні будинку, що дає право позивачу вимагати усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належному йому на праві приватної власності житлового будинку шляхом визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням, оскільки він на даний час не є членом сім'ї власника житлового приміщення та між ними відсутні будь-які інші правовідносини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що позивач належними доказами, в розумінні ч. 1 ст. 58 ЦПК України, (зокрема актами обстеження від 09.07.2011 року, 15.03.2013 року, 20.05.2014 року та від 09.03.2016 року) довів обгрунтованість своїх вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: м. Новоукраїнка, вул. Лесі Українки, 10.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 не проживає з 2011 року у вказаному житловому будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відшкодування документально підтверджених (а.с. 1) судових витрат понесених позивачем у сумі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316-321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57,58, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: Кіровоградська область, м. Новоукраїнка вул. Лесі Українки, 10.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, - на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, - судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом десяти днів з моменту проголошення.

Головуючий: Н. А. Кухарська