Справа № 161/9827/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б
Провадження № 22-ц/773/128/16 Категорія: 59 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з ОСОБА_1,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 грудня 2013 року в даній справі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, просить його скасувати і постановити нове рішення про задоволення його позову.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили скаргу задовольнити, відповідач апеляційну скаргу заперечив та просив її відхилити.

Дослідивши обставини справи, перевіривши судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Із матеріалів справи убачається, що 9 березня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_4 в борг грошові кошти в розмірі 16 800,00 дол. США, що станом на 9 березня 2010 року становило 134 400,00 грн., а ОСОБА_4 надав грошові кошти в борг без нарахування відсотків за користування на строк до 10 травня 2010 року (а.с.6).

За умовами договору застави, укладеного 9 березня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4, заставодавець ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобовязань за договором позики передає заставодержателю ОСОБА_4 транспортний засіб автомобіль марки «Додж Нітро» 2007 року випуску (а.с.7).

5 листопада 2010 року між позичальником ОСОБА_2 і позикодавцем ОСОБА_4 були укладені додатковий договір до договору позики та додатковий договір до договору застави, якими були продовжені як строк користування грошовими коштами так і дія договору застави до 31 січня 2011 року (а.с.8,9).

Стаття 589 ЦК України передбачає, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку з предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

17 січня 2012 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу був вчинений виконавчий напис, за яким приватний нотаріус пропонує звернути стягнення на транспортний засіб автомобіль марки «Додж Нітро» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер АСС 062525, який належить на праві власності ОСОБА_2

В своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що вчинений виконавчий напис порушує його права, а також не відповідає вимогам закону, а тому просив суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання, не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових коштів або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом міністрів України.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету міністрів України № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» до зазначених документів віднесено нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Отже, нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави не перевіряє безспірність самої заборгованості за договором позики, не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність всіх необхідних документів.

При цьому, як убачається із матеріалів справи, нотаріусу стягувачем для вчинення виконавчого напису були подані наступні документи: копія повідомлення боржника щодо виконання грошового зобовязання за договором позики, копія повідомлення про вручення такої вимоги, договір позики, договір застави та додаткові договори до договору позики та до договору застави, розписка боржника від 9 березня 2011 року про отримання грошових коштів в розмірі 3200 Євро.

Виконавчий напис нотаріусом вчинено на суму, обумовлену в договорі позики.

Врахувавши викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виконавчий напис нотаріусом вчинено з дотриманням вимог закону.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги про те, що відповідач повернув позивачу суму боргу, так як позикодавець повернув позичальнику оригінал розписку з огляду на наступне.

Між позивачем і відповідачем 9 березня 2010 року був укладений як письмовий договір позики так і договір застави майна.

Із тексту договору позики не вбачається, що позичальник до самого договору позики ще написав розписку про отримання грошових коштів, хоча в розписці зазначено, що ця розписка є невідємною частиною до виконання договору позики і, крім того, на самому оригіналі розписки позикодавцем не зроблено будь-яких відміток про повернення позичальником грошових коштів за договором позики.

Інші доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: