АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/3734/13-ц Номер провадження 22-ц/786/458/16Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю: представника позивача адв. Єрмоленко І.В.

представника відповідача адв. ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюба Валентина Іванівна, про стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємця, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом, неодноразово уточненим та доповненим у ході розгляду справи, до ОСОБА_4, посилаючись на те, що 24.01.1013 року між ним та батьком останньої, ОСОБА_7, в усній формі було укладено договір купівлі-продажу 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, за умовами якого ОСОБА_7, будучи власником цієї частини домоволодіння продав йому за 107000,00грн. цю частину, а він передав (сплатив) ОСОБА_7 грошові кошти в зазначеній сумі, про що той надав йому письмову розписку.

Зазначає, що якого ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не встиг оформити та нотаріально посвідчити фактично укладений між ними договір купівлі-продажу 3/10 частини домоволодіння за вказаною адресою та вважає, що укладений правочин є нікчемним, а тому ОСОБА_7 безпідставно отримав від нього вказані кошти.

В обгрунтування позовних вимог посилається також на те, що спадщину, до якої входить у т.ч. і 3/10 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7 прийняла його донька, ОСОБА_4 шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадшини та до якої він звернувся з вимогою відшкодувати (повернути) йому отримані від нього ОСОБА_7 за життя, а саме 24.01.2013 року без достатньої правової підстави гроші у сумі 107000,00грн., однак відповідачка відмовилася це зробити.

У зв»язку з тим, що вимоги до спадкоємця боржника не були задоволені з моменту звернення з позовом до суду вважає, що має право на відшкодування суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

З огляду на наведене остаточно прохав стягнути з ОСОБА_4 на його користь борг померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7, у межах вартості майна , одержаного у спадщину, в сумі 107000,00 грн., та звернути стягнення на прийняті у спадщину та передані спадкоємцям в натурі - 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, які на момент відкриття спадщини належали спадкодавцеві ОСОБА_7; стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму інфляційних нарахувань за період з 11.07.2013 року по 17.11.2014 року в розмірі 21705,32 грн. та 3% річних в сумі 5225,78 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на його користь судові витрати, а саме: 6000,00 грн. за надання юридичних послуг згідно квитанції адвоката; 1070,00 грн. сплаченого судового збору (т.1, а.с.2-4, 132-135, 191-199).

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_5, доповненим у ході розгляду справи, посилаючись на те, що після смерті її батька ОСОБА_7 залишилося спадкове майно, яке складається з 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, та за текстом розписки від 24.01.2013 р. ОСОБА_7 вказав про продаж частини будинку за вказаною адресою за 107000,00грн., однак у розписці не зазначено, яке саме майно (грошові кошти) отримав ОСОБА_7, відсутні відомості в якій кількості, як і відсутні відомості про особу, яка передала грошові кошти та час їх передання. Таким чином, ОСОБА_5 не надав доказів на підтвердження факту передання ОСОБА_7 та отримання останнім грошових коштів у сумі 107000,00грн. та наявності у спадкоємця перед позивачем грошових зобов»язань.

У зв»язку з цим прохала визнати правочин, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вигляді розписки від 24.01.2013 року, недійсним (т.2, а.с.44-48, 227-229).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.01.2015 року об'єднано в одне провадження цивільну справу №537/6858/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та цивільну справу №537/3734/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 за участі третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюби Валентини Іванівни про стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємця. Обєднаній в одне провадження справі залишили єдиний унікальний номер - 537/3734/13-ц, та номер провадження - 2/537/1/2015 (т.2, а.с.39-40).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.01.2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємця та звернення стягнення на майно, передане спадкоємцю у натурі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7, у межах вартості майна, одержаного у спадщину, в сумі 107000,00 (сто сім тисяч) грн. та звернути стягнення на прийняті у спадщину та передані спадкоємцям у натурі 3/10 частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати у сумі 1070,00 грн. (сплачений судовий збір) та 6000,00 (шість тисяч) грн. -витрати, повязані з правовою допомогою адвоката, згідно квитанції.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у вигляді розписки від 24 січня 2013 року відмовлено.

З цим рішенням не погодилася відповідач ОСОБА_4, яка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємця та звернення на майно, передане спадкоємцю у натурі, відмовити, а задовольнити позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину у вигляді розписки від 24.01.2013 року недійсним, задовольнити; визнати правочин, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вигляді розписки від 24.01.2013 року недійсним.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом неправомірно при задоволенні вимог позивача не було враховано вимог закону та не встановлено обсяг спадкового майна, його вартість, не враховано, що вимоги кредитора підлягають задоволенню в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а ОСОБА_4 так і не отримала свідоцтва про право на спадщину.

Зазначає, що жодним належним та допустимим доказом не підтверджено факт передавання ОСОБА_5 та отримання ОСОБА_7 грошей в розмірі 107000,00 грн., а тому відсутні юридичні підстави щодо виникнення та наявності у ОСОБА_4 перед позивачем будь-яких грошових зобов'язань. Також, ОСОБА_4 зазначалось, що у зв'язку з порушенням вимог закону при оформленні розписки, даний правочин є недійсним.

У поданих суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить залишити скаргу без задоволення а рішення місцевого суду без змін.

В обґрунтування доводів заперечень посилається на те, що розписка не є договором (правочином), а є лише доказом, що підтверджує його укладення, а отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_5 досягнутої ними, як сторонами договору, ціни предмету договору відбувалося з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов»язків.

Зазначає, що за відсутності юридично укладеного договору купівлі-продажу можна говорити про відсутність достатніх правових підстав для набуття ОСОБА_7 24 січня 2013 року майна (грошових коштів у сумі 107000,00грн.), а тому, у відповідності до норми ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Вважає, що, оскільки ОСОБА_4 була прийнята спадщина, то майнова шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи не рухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

У судовому засіданні представник відповідача доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримав та прохав її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала з підстав, наведених у запереченнях, а рішення районного суду просила залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, 06.07.1989 року ОСОБА_7 купив 3/10 частини домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу (т.1, а.с.9).

Рішенням виконкому Крюківської районної ради народних депутатів міста Кременчука Полтавської області «Про визнання права власності на житловий будинок, сарай, погребник за гр. ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 від 09.09.1993 року № 558 визнано право власності на житловий будинок літ. «0» розміром 10.86х6.86м., а частину старого будинку переобладнати в літню кухню, сарай літ. «н» розміром 2.25х2.0 м., погребник літ. «Л» розміром 4.78х2.66 м. за гр. ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно рішення виконкому Крюківської районної ради міста Кременчука Полтавської області «Про визнання права власності на два сараї за гр. ОСОБА_7 на садибі по АДРЕСА_1» від 25.01.2007 року № 24, визнано за ОСОБА_7 право власності на два сараї літ. «С», «с» на садибі по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).

24.01.2013 року ОСОБА_7 була написана розписка, в якій зазначено, що він продав свою частину будинку в АДРЕСА_1 за 107000,00 грн. ОСОБА_5 (т.1, а.с.8, 183).

24.01.2013 року ОСОБА_7 оформив довіреність на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважував його підготувати документи до відчуження та продати належну йому частку будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.169).

Відповідно до актового запису №246, складеного 21.02.2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.2, а.с.50).

Згідно Звіту про оцінку майна від 04.11.2014 року вартість об'єкта оцінки - 3/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складає - 128474,00 грн. (т.1, а.с.203-204).

Відповідно до Акту судово-психіатричного експерта №380 від 14.07.2015 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 24.01.2013 року не виявляв ознак будь-якого психічного розладу. ОСОБА_7 на момент написання розписки 24.01.2013 року та оформлення довіреності 24.01.2013 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.186-195).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачені в рахунок виконання договору 107000,00грн. є авансом і повинні бути повернуті у тому розмірі, в якому вони передавалися. Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних суд виходив із того, що спадкоємці несуть зобов»язання погасити ці платежі, якщо вони нараховані позичальникові за життя, а, оскільки обов»язок ОСОБА_4 повернути борг кредитору ґрунтується на нормах спадкового, а не зобов»язального права, вона не має відшкодовувати кредитору зазначені платежі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 суд виходив з того, що, оскільки ОСОБА_7 на час написання розписки та довіреності усвідомлював значення своїх дій та не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, то відсутні підстави для визнання даної розписки недійсною.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частиною 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або за домовленістю сторін.

За змістом ст.209 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено правочин, який було оформлено розпискою від 24 січня 2013 року.

Посилання в уточненій позовній заяві ОСОБА_5 на те, що між ним та ОСОБА_7 було укладено договір-купівлі продажу житлового будинку та досягнуто всіх істотних умов договору, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Проте, зазначена розписка не може вважатися договором купівлі-продажу житлового будинку, для укладення якого законом передбачена спеціальна процедура.

Також зі змісту норм Цивільного Кодексу України слідує, що правочини щодо розпорядження нерухомим майном - житловим будинком, мають вчинятися з обов'язковим їх нотаріальним посвідченням.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив у п.4 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. N9 Пленум ВСУ судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

За нормою п.5 ст.216 ЦК Ураїни вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що даний правочин був вчинений без додержання вимог, встановлених Законом щодо обов'язкової нотаріальної форми, він є нікчемним.

Зі змісту наведених норм слідує, що нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_5, просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь борг померлого, у межах вартості майна, одержаного у спадщину, інфляційні нарахування та 3% річних, посилаючись на відсутність достатніх правових підстав для набуття ОСОБА_7 24 січня 2013 року майна (грошових коштів у сумі 107000,00грн.).

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

З наведеного слідує, що боргова розписка є, так би мовити, гарантією договору позики, його підтвердженням.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 18 вересня 2013 року, зробленого при розгляді справи № 6-63цс13 слідує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналізу змісту розписки від 24.01.2013 року свідчить про те, що ОСОБА_7 не було складено саме боргової розписки, оскільки він не зобов'язувався повернути ОСОБА_5 суму отриманих грошових коштів.

Разом із тим зі змісту розписки від 24.01.2013 року вбачається, що ОСОБА_7 продав ОСОБА_9 свою частину будинку в м. Кременчуці по АДРЕСА_1, тобто сторони вчинили правочин, а саме дію, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, та оформили її розпискою.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року, зробленого при розгляді справи №6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Зі змісту розписки слідує, що кошти в сумі 107000,00 грн. ОСОБА_7 отримано не як позику, а як предмет договору, укладення якого мало відбутися у майбутньому, тобто вбачається договірний характер спірних правовідносин.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_7 помер до моменту оформлення договору купівлі-продажу належного йому нерухомого майна, а тому в діях ОСОБА_7 не вбачається безпідставності їх набуття, у т.ч. з метою збагачення.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення на його користь боргу померлого, інфляційних нарахувань та 3% річних.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи, при подачі позовної заяви ОСОБА_4 було сплачено 243,60 грн. (т.2, а.с.43), за подання апеляційної скарги сплачено 1177,00 грн. (т.3, а.с.27), за оплату експертизи 1505,80 грн. (т.2, а.с.182,184) судового збору.

Враховуючи наведене колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємця не підлягають задоволенню, а позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 задовольняються на 50%, а тому з ОСОБА_5 необхідно стягнути документально підтверджені понесені ОСОБА_4 судові витрати, а саме 2926,4 (243,6+1177,00+1505,80)*50%=1463,2 грн.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати правочин, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у вигляді розписки від 24 січня 2013 року, - нікчемним.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюби Валентини Іванівни, про стягнення боргу спадкодавця зі спадкоємця, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1463,2 (одну тисячу чотириста шістдесят три гривні 20 коп.) грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун