У Х В А Л А

02 вересня 2016 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва ЛІСОВСЬКА О.В., розглянувши клопотання представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "МТД груп", Акціонерного банку "Банк регіонального розвитку", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дрім Фінанс" про визнання недійсними договорів цесії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів цесії, а також із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме земельну ділянку та домоволодіння, мотивуючи це тим, що оспорювані договори цесії укладені між відповідачами на підставі кредитного договору від 27.06.2007 року, укладеного між позивачем та АБ "Банк регіонального розвитку". В якості забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між вказаними сторонами був укладений Договір іпотеки нерухомості від 27.06.2007 року, предметом якого є земельна ділянка, площею 0, 10 га, розташована у АДРЕСА_1, та домоволодіння, що знаходиться на даній земельній ділянці. Заявник вказує про те, що у разі задоволення позовних вимог позивач передбачає подальше застосування реституції, наслідком якої має бути повернення права на вільне розпорядження без обмежень нерухомим майном, належним позивачу, та переданим ним в іпотеку. Представник також зазначає про те, що з тексту позовної заяви, поданої до Окружного суду м. Києва, вбачаться, що відповідач 1 планує звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, а тому є всі підстави вважати, що є необхідність у забезпеченні позову.

Подана заява представника позивача про забезпечення позову повністю відповідає вимогам діючого процесуального законодавства та Закону України "Про судовий збір".

Зваживши доводи заяви, вивчивши письмові матеріали справи, суддя приходить до висновку, що заява представника позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Згідно із ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з"ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, предметом позову є визнання недійсними договору цесії, укладених між АБ "Банк регіонального розвитку" та ТОВ "Фінансова компанія "Дрім Фінанс" 29.08.2013 року, та договору цесії, укладеного між ТОВ "ФК "Дрім Фінанс" та ТОВ "Юридична компанія "МТД Груп" 16.09.2013 року.

При цьому у заяві про забезпечення позову представник позивача просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку та домоволодіння, що на ній розташовано, що є предметом договору іпотеки, укладеного між позивачем та АБ "Банк регіонального розвитку".

Крім того, у письмовій заяві представником позивача вказується про те, що існує висока ступінь ризику невиконання чи утруднення виконання судового рішення, оскільки з тексту позовної заяви, поданої відповідачем 1 до Окружного суду м. Києва, вбачається намір останнього відчужити домоволодіння.

Але при цьому слід зазначити, що представником позивача не наведено достатньо підстав, що могли б свідчити про те, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, посилання представника позивача на позовну заяву, подану відповідачем 1 до Окружного суду м. Києва, є некоректним, оскільки даний позов подано до суду у жовтні 2014 року, тобто майже два роки тому, що не дає підстав вважати, що справу до цього часу не розглянуто та існують вказані вище ризики.

Зважаючи на викладене вище та вимоги діючого законодавства, суддя приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви представника позивача немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 151 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику позивача у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом п′яти днів з дня проголошення.

Суддя: