Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада, про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року Галицька районна адміністрація Львівської міської Ради звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просила зобов'язати їх за власні кошти привести самовільно встановлені три металопластикові віконні заповнення в квартирі АДРЕСА_1 до автентичного вигляду.

Вимоги обґрунтовано тим, що відповідачами проведено заміну трьох дерев'яних вікон на металопластикові у будинку, що є об'єктом культурної спадщини, без відповідного дозволу органу охорони культурної спадщини. 26 лютого 2015 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації Львівської міської Ради винесено постанову № 29, якою встановлено в діях ОСОБА_6 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 92 КУпАП. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити вимоги.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради. Зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за власні кошти привести три металопластикові вікна в квартирі АДРЕСА_1 до автентичного вигляду. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради, балансоутримувач будинку - Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» (далі - ЛКП «Старий Львів»). ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири № 6 у цьому будинку.

22 січня 2015 року ЛКП «Старий Львів» складено акт-попередження про те, що відповідачем ОСОБА_6 самовільно замінено три дерев'яні віконні заповнення на металопластикові.

22 січня 2015 року Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської Ради складено протокол про адміністративне правопорушення ЛВ №000395, яким встановлено, що ОСОБА_6 у 2011 році у квартирі АДРЕСА_1 розпочав проведення ремонтних робіт щодо заміни трьох дерев'яних віконних заповнень на металопластикові на пам'ятці культурної спадщини без відповідного дозволу органу охорони культурної спадщини.

26 лютого 2015 року адміністративною комісією Галицької районної адміністрації Львівської міської Ради винесено постанову № 29, якою встановлено в діях ОСОБА_6 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 92 КУпАП.

20 травня 2015 року ЛКП «Старий Львів» скеровано попередження ОСОБА_6, яким зобов'язано його привести вікна до автентичного вигляду.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, суд виходив з того, що самовільні ремонтні роботи на пам'ятці культурної спадщини ОСОБА_6 здійснив у 2011 році, що є початковим моментом перебігу трирічного строку позовної давності, у зв'язку з чим цей строк сплив у 2014 році.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що строк на звернення до суду із позовом не пропущено, оскільки факт самовільного будівництва ОСОБА_6 виявлено лише у січні 2015 року. Будівельні роботи щодо заміни трьох дерев'яних віконних заповнень на металопластикові на пам'ятці культурної спадщини проведено відповідачами без відповідного дозволу органу охорони культурної спадщини та без погодженої у встановленому законом порядку проектної документації, що є порушенням вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Із висновками апеляційного суду погоджується колегія суддів.

Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. Тому негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення. У цій частині доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; зміна об'єкта культурної спадщини - дії, що призводять чи можуть призвести до часткового або повного зникнення предмета охорони об'єкта культурної спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 22 вказаного Закону, пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

За змістом ст. 24 Закону, власник або уповноважений ним орган, користувач зобов'язані утримувати пам'ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Забороняється змінювати призначення пам'ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

На підставі ч. 3 ст. 47 Закону юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов'язані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Правильно визначивши характер спірних правовідносин, предмет доказуванні у справі, повно та всебічно дослідивши обставини, що складають зміст вимог та заперечень сторін, на підставі належно оцінених доказів апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки віконні та дверні заповнення є елементами пам'ятки культурної спадщини, що підкреслюють характерну властивість цієї пам'ятки та становлять її історико-культурну цінність. Проведені у квартирі АДРЕСА_1 будівельні роботи щодо заміни трьох дерев'яних віконних заповнень на металопластикові призвели до зміни автентичності об'єкта культурної спадщини (зміна матеріалу віконних заповнень, кольору, профілю), погіршення його естетичної й історичної цінності. З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд зобов'язав відповідачів відновити елементи обладнання історичного будинку на підставі ст. 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини», норми якого судом застосовано правильно.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик