Провадження № 22-ц/783/1308/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Копняк С.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання спільного сумісного майна, поділу майна, набутого за час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що не погоджується із відмовою суду від поділу автомобіля ЗАЗ, оскільки така відмова ґрунтується виключно на припущенні, що цей автомобіль було придбано за кошти від реалізації автомобіля Ауді, і це припущення не підтверджено жодними доказами. Також вказує, що відмовляючи у поділі SSANG YONG, KYRON M200 XDI, районний суд врахував боргові зобовязання на його придбання, однак не врахував того, що ОСОБА_2 не звертався до суду з позовною вимогою про поділ боргових зобовязань, чим суд вийшов за межі позовних вимог. Окрім того вважає безпідставним застосуванням норм про строк позовної давності чим порушено право позивачки на частку у спільному майні, яке набуте за 7 років спільного проживання з відповідачем.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4В у повному обсязі.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 2002 року до 2008 року. Автомобіль марки «Ssang yong» моделі «Kyron M200XDI» придбаний відповідачем за кредитні кошти та знаходиться в заставі банку, відповідач несе грошові зобовязання по виплаті кредиту. Автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «110247» д.н.з. НОМЕР_1 придбаний відповідачем за кошти отримані внаслідок продажу автомобіля марки «Audi» який перебував у володінні відповідача з 1994 року. Тягач «RENAULT» моделі «PREMIUM», д.н.з. НОМЕР_2 та напівпричіп марки «SCHWARZMULLER SPA 3/E» придбані за кредитні кошти фізичної особи підприємця. В даний час відчужені.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13.11.2013 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, за участю третьої особи органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання батьківства, зобовязання внести зміни до актового запису про народження задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_6 Ухвалено внести зміни до актового запису № 3120, вчиненого 10.06.2005 року МВРАЦС ЛМУЮ про народження дитини ОСОБА_6, та у відомостях про народження дитини вказано батьком дитини ОСОБА_2, вилучено відомості про ОСОБА_7, як батька дитини.

Вищенаведеним рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю з 2001 року до 2008 року. Дане рішення не оскаржено та вступило в законну силу.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Районним судом встановлено, що спірний автомобіль НОМЕР_3, придбаний ОСОБА_2 за кредитні кошти та знаходиться в заставі банку, оскільки кредит за нього на даний час не сплачений та такий самостійно несе грошові зобовязання по виплаті кредиту.

03 червня 2008 року ТзОВ «Компанія АРВ» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклади договір купівлі-продажу, згідно якого продавець зобовязався замовити, доставити і передати у власність покупцю автомобіль Ssang yong моделі Kyron M200XDI New D20DT Comf-3 4WD 5AT, що еквівалентно 34 270 доларів США (т.1 а.с. 112-113), та згідно рахунку-фактури вартість його становить 165 500 грн. (т.1 а.с. 115)

04 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) уклали договір застави, відповідно до умов якого між сторонами укладено кредитний договір № KF49693, згідно якого заставодержатель надав заставодавцю кредит в сумі 132 400 грн. згідного якого ОСОБА_2 передав банку у заставу автомобіль Ssang yong, модель Kyron M200XDI реєстраціний номер НОМЕР_4, 2008 року випуску. (т.1 а.с. 107-111)

03.04.2001 року ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності. ( т.1 а.с. 119)

06 вересня 2007 року згідно біржової угоди ОСОБА_8 продав ФОП ОСОБА_2 н/причіп «Schwarzmueller» 1998 р.в., № кузова TRGSAP335WD127290 за 6 900, 00 грн. (т.1 а.с. 129) та транспортний засіб Renault-Premium, 1999 р.в., № кузова VF622GVAOC0022329 за 20 700, 00 грн. (т.1 а.с. 130)

05 вересня 2007 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ФОП ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 074-К07. Згідно даного договору ліміт кредитної лінії складає 205 000, 00 гривень. Належне виконання позичальником зобовязань до цьому договору забезпечено майновою порукою ПП «Мігом», а саме товаром в обігу заставною вартістю 410 000, 00 гривень. (т.1 а.с. 133-136)

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 7 цієї статті встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 20 Постанови Пленум Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до п.24 даної Постанови, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно п. 29 вищенаведеної Постанови, відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України, майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що позивачем не спростовано, що автомобіль марки «Ssang yong» перебуває у заставі банку, і відповідачем по сьогоднішній день виплачується кредит за його придбання, автомобіль марки «ЗАЗ» придбаний відповідачем за його власні кошти, отримані ним до проживання із позивачем, а напівпричіп марки «SCHWARZMULLER SPA 3/E», та тягач марки «RENAULT» придбані відповідачем як фізичною особою підприємцем для здійснення господарської діяльності. Крім того, позивачем не доведено суду факту користування, утримання нею зазначених транспортних засобів.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що відмова відподілу автомобіля ЗАЗ ґрунтується виключно на припущенні, що цей автомобіль було придбано за кошти від реалізації автомобіля Ауді, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно інформації центру надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Львова та Пустомитівського району ГУ МВС України у Львівській області від 25.10.2013 р., транспортний засіб Audi 80, 1979 р.в. д.н.з. П9598ОН зеленого кольору, який був зареєстрований на ОСОБА_2 15.10.1994р., та 10.08.1999р. такий автомобіль був знятий з обліку для реалізації. (т.1 а.с. 118)

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1026цс15 від 23 вересня 2016 року, згідно якої майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Таким чином судова колегія не бере до уваги покликання апелянта на те, що районний суд відмовляючи у поділі SSANG YONG, KYRON M200 XDI, не врахував того, що ОСОБА_2 не звертався до суду з позовною вимогою про поділ боргових зобовязань, чим суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки районний суд встановлював обставини придбання спірного автомобіля.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Доказів щодо придбання зазначених транспортних засобів за кошти позивачки, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 суду не надали.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Покликання апелянта щодо застосування норм про строк позовної давності судом першої інстанції при ухваленні рішення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Таким чином, колегія суддів вважає, що районний суд повно та всебічно зясував обставини справи, визначив правовідношення сторін та вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_9