Провадження №22-ц/784/2184/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТ
Справа № 2-88/11 Головуючий І інстанції Безпрозванний В.В.
Провадження № 22-ц/784/2184/16 Доповідач Темнікова В.І. Категорія 48
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Данилової О.О., Прокопчук Л.М.,

при секретарі Шагай О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку, земельної ділянки та автомобілю спільним майном подружжя, розподіл спільної сумісної власності та за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2009 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому посилаючись на статті 69, 70 Сімейного кодексу України, просила провести розподіл спільного майна подружжя. В подальшому ОСОБА_3 неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, які обґрунтовувала тим, що із відповідачем ОСОБА_1 вони проживали разом з жовтня 2004 р. в квартирі АДРЕСА_1, яка належала батьку відповідача ОСОБА_2 30.09.2006 р. вони із ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, а з 31.01.2009 р. між ними припинені шлюбні відносини. На весілля батьки ОСОБА_1 подарували їм квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка на той час вже була оформлена на відповідача, але в зазначеній квартирі вони не проживали. За час шлюбу ними був придбаний автомобіль «Chevrolet Aveo». Кредит за придбаний автомобіль вони сплачували разом, а по кредитному договору за автомобіль «Дaewoo Sens», придбаний ОСОБА_1 вона була поручителем. Також у 2007 році ними було придбано земельну ділянку (7 соток) по вул. Таврійська, 19 в м. Миколаєві, на якій під час шлюбу із відповідачем на спільні сімейні кошти було побудовано двоповерховий житловий будинок, ступінь готовності якого станом на 31.01.2013 р. складає 82 %. До теперішнього часу ні земельна ділянка, ні житловий будинок відповідачем навмисно не зареєстровані.

На підставі викладеного, з урахуванням остаточної уточненої позовної заяви від 11.12.2015 р., просила суд визнати житловий будинок №19 по вул. Таврійська в м.Миколаєві, придбану земельну ділянку за тією ж адресою на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 13.03.2007 року за № 96 посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, автомобіль «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, чорного кольору - спільним майном подружжя. Визнати за нею право власності на 1/2 частини неприйнятого у експлуатацію житлового будинку №19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві без його реального поділу, земельну ділянку, що розташована за тією ж адресою. Стягнути з ОСОБА_5 на її користь половину вартості автомобіля «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, що складає 54950 грн.

Крім того, позивачка просила поділити в натурі майно, що було нажите ними з відповідачем за час шлюбу за її пропозицією. Виділити відповідачу: прасувальну дошку залізну, вартістю 250 грн.; кришталеві стакани, вартістю 150 грн.; магнітолу автомобільну сірого кольору, вартістю 676 грн.;люстру кухонну скляну, вартістю 150 грн.;подушки пухові 2 шт., загальною вартістю 240 грн.; набір ножів у дерев'яній підставці, вартістю 150 грн.;вбудовану газову плиту з духовкою «Ariston», вартістю 5000 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн; вбудовану витяжку, вартістю 500 грн.; сушилу для білизни металеву, вартістю 180 грн.;вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн.;вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5000 грн.;меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.;супутникову тарілку з тюнером, вартістю 750 грн.;набір каструль (5 предметів) зі скляними кришками із нержавіючої сталі, вартістю 300 грн. на загальну суму 20104 грн. Виділити їй у власність:телевізор «Філіпс» діаг. 72мм, вартістю 2500 грн.;холодильник «LG», вартістю 3206 грн.;пральну машину «LG», білого кольору, вартістю 1782 грн.;пилесмок «Філіпс», вартістю 2000 грн.; генератор, вартістю 1750 грн.;стінку світло-коричневого кольору, вартістю 3000 грн.; м'які меблі (диван та 2 кресла), коричневого кольору, вартістю 3000 грн.; радіотелефон «Панасонік», вартістю 600 грн.;праску білого кольору «Філіпс», вартістю 560 грн.;люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн. на загальну суму 20158 грн. Стягнути з ОСОБА_5 на її користь понесені судові витрати, а також витрати на проведення експертного дослідження.

У грудні 2009 року, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на недобудований будинок, який в подальшому уточнював. Так, свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що він є стороною договору про сумісну діяльність від 05.08.2006 р., згідно якого він здійснював сумісну роботу із своїм сином ОСОБА_1, який є другою стороною у договорі, по проектуванню та будівництву жилого будинку по вул. Таврійська, 19 в м. Миколаєві. Фінансування робіт здійснювалося за рахунок його власних коштів, що підтверджується укладеним з «Укрпромбанком» кредитним договором № 48511/2006 від 21.12.2006 р., згідно якого ним було отримано кошти у сумі 20 000 доларів США під іпотеку двокімнатної квартири АДРЕСА_3. Усі зазначені кошти було витрачено на придбання ділянки під зазначений будинок, будівельні матеріали та на сплату будівникам за виконання будівельних робіт та заробітної плати. Крім того, ним було продано однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 за 33000 доларів США, яку було раніше придбано за його кошти, однак оформлено на сина. Частка грошей від продажу цієї квартири, а саме 16000 доларів США було потрачено на забудову будинку, а 17000 доларів США було витрачено ОСОБА_1 на оплату кредиту у AT «УкрСиббанк» за автомобілі Dewoo Lanos та Chevrolet Aveo. Отже, для побудови зазначеного будинку ним були витрачено всього 36000 доларів США. На підставі п.п 1.2 Договору про сумісну діяльність, розмір частин кожного зі сторін визначається після здачі в експлуатацію закінченого будівництва на підставі рахунків пропорційно частин, які було вкладено кожною зі сторін. Тобто вважає, що після здачі будинку в експлуатацію він має право на його частину пропорційно внесеним коштам. У 2008 році він та його син ОСОБА_1 прийняли рішення про рефінансування кредитного договору, укладеного з «Укрпромбанк». 05.03.2008 року з ВАТ «СЕБ Банк» ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1095 на суму 25000 доларів США. З цих коштів 17768,1 доларів США були використані на погашення кредиту по договору 48511/2006 від 21.12.2006 р., а 7231.99 доларів США залишились у користуванні ОСОБА_1 На що останній витратив ці кошти йому не відомо. На забезпечення цього договору він уклав договір іпотеки, предметом якого є належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_5. Договір укладено строком до 05.03.2028 року. Оплата кредиту здійснюється з його особистих коштів. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використане при будівництві будинку № 19 по вул. Таврійській в м. Миколаєві, відповідно до переліку, визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17.09.2013 р.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку, земельної ділянки та автомобілю спільним майном подружжя, розподіл спільної сумісної власності задоволено частково. Судом визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 700 кв.м., розташованої в м. Миколаєві по вул. Таврійській, 19, та на 1/3 частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна загальною вартістю 282306,71 грн., використаних при будівництві двоповерхового житлового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві. Також судом вирішено провести розподіл набутої під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 побутової техніки, меблів та іншого майна, а саме: - виділити у власність ОСОБА_3 телевізор "Філіпс", діагональ 72 мм, вартістю 2500 грн., холодильник "LG", вартістю 3206 грн., пральну машину "LG" білого кольору, вартістю 1782 грн., пилесос "Філіпс", вартістю 2000 грн., генератор, вартістю 1750 грн., стінку світло-коричневого кольору, вартістю 3000 грн., м'які меблі - диван та два крісла коричневого кольору, вартістю 3000 грн., радіотелефон "Панасонік", вартістю 600 грн., праску білого кольору "Філіпс" вартістю 560 грн., люстру круглу дзеркальну з ДУ, вартістю 1500 грн., електром'ясорубку "Elenberg", вартістю 260 грн., а всього на загальну суму 20158 грн. Виділити у власність ОСОБА_1 прасувальну дошку залізну, вартістю 250 грн.,кришталеві стакани, вартістю 150 грн., магнітолу автомобільну сірого кольору, вартістю 676 грн., люстру кухонну скляну, вартістю 150 грн., подушки пухові 2 шт., вартістю 240 грн., набір ножів у дерев'яній підставці, вартістю 150 грн., вбудовану газову плиту з духовкою "Ariston", вартістю 5000 грн., магнітолу автомобільну «Pioneer» чорного кольору, вартістю 868 грн., зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн., іонізатор повітря, вартістю 90 грн., вбудовану витяжку, вартістю 500 грн., сушарку для білизни металеву, вартістю 180 грн., вбудовану шафу-купе з двома дзеркальними дверцятами, вартістю 3000 грн., вбудовані кухонні меблі темно-коричневого кольору, вартістю 5000 грн., меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн., супутникову тарілку з тюнером, вартістю 750 грн., набір каструль (5 предметів) зі скляними кришками та із нержавіючої сталі, вартістю 300 грн., а всього на загальну суму 20104 грн. Також судом було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 документально підтверджені судові витрати в розмірі 1300 грн., а у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку, земельної ділянки та автомобілю спільним майном подружжя, розподіл спільної сумісної власності відмовлено. Такод судом було відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві житлового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Також, не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1, його представник та третя особа ОСОБА_2М підтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту їх апеляційних скарг.

Позивачка та її представник не визнали доводи апеляційних скарг, просили їх відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року та 31 січня 2009 року припинили шлюбні відносини, зупинили сумісне проживання однією сім'єю. В подальшому за рішенням суду шлюб було розірвано. Неповнолітня донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу виховується ОСОБА_3 та проживає із позивачкою. У період шлюбних відносин, тобто до 31 січня 2009 року, подружжя набуло у спільну сумісну власність майно, вказане ОСОБА_3 в уточненій позовній заяві від 11.12.2015 року, а саме побутову техніку, меблі, посуд та інші товари господарчого призначення на загальну суму 40262 гривні. Обєм та вартість зазначеного майна, як зазначив суд, ОСОБА_1 фактично не оспорювався,із зустрічними позовними вимогами стосовно цього майна ОСОБА_1 до суду не звертався, тому у відповідності до вимог ст.ст. 60,61,63,68,69,70 та 71 Сімейного Кодексу України, з врахуванням рівності часток та інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає із ОСОБА_3, суд провів розподіл побутової техніки,меблів,посуду на іншого майна господарчого призначення за запропонованим позивачкою варіантом. При цьому суд виходив також з того, що заяву відповідача ОСОБА_1 щодо добровільного розподілу побутового майна між колишнім подружжям та доставки частки майна ОСОБА_3 за місцем її проживання до будинку матері, в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, належними доказами не підтверджено, а посилання відповідача на транспортну квитанцію та свідчення водія вантажного таксі, є неналежними доказами добровільного розподілу спільного майна,оскільки спростовуються позивачкою та не підтверджують сам факт такого добровільного розподілу спільної сумісної власності.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3до ОСОБА_1 про стягнення половини вартості проданого відповідачем автомобілю моделі Chevrolet Aveo у розмірі 54950 грн. було відмовлено, оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Натомість судом було встановлено, що за кредитним договором № НОМЕР_1, укладеним 19 серпня 2006 року (тобто до реєстрації шлюбу ) між АКІБ»УкрСиббанк» та ОСОБА_1, останній отримав кредитні кошти в розмірі 66400 грн. на купівлю автомобілю «Chevrolet Aveо», який було зареєстровано за відповідачем з державним номерним знаком ВЕ 0106 КМ. Довідкою АКІБ «УкрСиббанк» від 15.03. 2010 року повідомлено, що заборгованість за цим кредитним договором та кредитним договором на автомобіль моделі «DAEWOO SENS« достроково та повністю погашено 10.05.2007 року. Судом було прийнято до уваги, що 03.05.2007р. відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року продав за 16075 грн. однокімнатну квартиру АДРЕСА_6, що належала йому на праві особистої приватної власності. Але фактично як убачається з пояснень відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2, фактично квартиру продано за 33000 доларів США. Даний факт не оспорювався позивачкою. В липні 2007 року автомобіль «Chevrolet Aveo» було продано. Тобто, спірний автомобіль набуто ОСОБА_1 до шлюбу із позивачкою та відчужено в період шлюбу за взаємною згодою сторін для вирішення фінансових проблем сімї.

Крім того, судом було встановлено, що за договором купівлі- продажу земельної ділянки від 13.03.2007 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 купив за 13 751 грн. земельну ділянку площею 700 кв.м. по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві. В травні 2007 року відповідач ОСОБА_1 отримав будівельний паспорт на двоповерховий житловий будинок по вул. Таврійській,19 в м. Миколаєві та підписав акт, за яким визначено в натурі накреслені у плані забудови зазначеної земельної ділянки. Той факт, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а будівництво двохповерхового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві тривало до припинення подружжям шлюбних відносин, що відбулося 31.01.2009 року, сторонами не оспорюється та підтверджено матеріалами справи. В процесі розгляду справи суд також вважав встановленим, що на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості станом на 31.01.2009 року витрачено 36000 доларів США, в тому числі 20000 доларів США кредитних коштів та 16000 доларів США- від продажу квартири, належної ОСОБА_1

Отримані ОСОБА_2 за кредитним договором № 485П/2006 р., укладеним 21 грудня 2006р. між ним та ТОВ «Укрпромбанком» та ОСОБА_2, 20000 доларів США, були використані для купівлі земельної ділянки та придбання будівельних матеріалів, обладнання для будівництва спірної нерухомості. Однак, 05 березня 2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1095, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 25000 доларів США на рефінансування споживчого кредиту від 21.12.2006 року в розмірі 20000 доларів США, отриманого ОСОБА_2 в МФ ТОВ «Укрпромбанк» та на будування будинку на земельній ділянці, що розташована по вул.Таврійській,19 в м.Миколаєві. Із наявної в матеріалах справи довідки правонаступника кредитора -ПУАТ «Фідобанк» ( вих..№ 18-3-3/400 ЮРД від 07.11.2013 року) вбачається, що станом на 07.11.2013 року залишок кредиту за основним боргом ОСОБА_1 складає 17990,92 доларів США. По даному кредиту існує порука фізичної особи ОСОБА_3 згідно договору поруки б/н від 05.03.2008 р. Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що в результаті рефінансування кредитним договором від 05 березня 2008 року в розмірі 25000 доларів США споживчого кредиту від 21.12.2006 року у розмірі 20000 доларів США, отриманого третьою особою ОСОБА_2, останній позбавлений законних підстав претендувати на будівельні матеріали, обладнання тощо, використані у будівництві спірного будинку.

Судом також було встановлено, що частину коштів в розмірі 16000 доларів США, отриманих ОСОБА_1 від продажу власної однокімнатної квартири АДРЕСА_6, за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року, також використано на будівництво. Право власності на зазначені кошти третьою особою ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_3 у судовому засіданні не доведено. Ствердження ОСОБА_3, що на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості витрачалися також їх доходи від заробітної плати, 3000 доларів США, що подаровано на весілля, 18000 грн., наданих її матірю, 8000 грн. по лікарняному листку у звязку з вагітністю та пологами, 3400 грн. матеріальної допомоги та 3000 доларів США, отриманих в борг від ОСОБА_8, судо до уваги прийнято не було, так як вони документально не підтверджені, а посилання позивача та свідчення ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8 та ОСОБА_13 не були визнані судом як належні докази отримання та використання цих коштів за цільовим призначенням.

Не були визнані судом також надані третьою особою ОСОБА_2 договори, квитанції та чеки на купівлю будівельних матеріалів,обладнання тощо, як докази на підтвердження його права власності на зазначене майно. Не належним доказом по справі суд визнав також договір про сумісну діяльність від 05.08.2006р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що кредитні кошти у розмірі 25000 доларів США, які були отримані ОСОБА_1 під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кредитним договором від 05.03.2008р. та використані на купівлю земельної ділянки та будівництво нерухомості, є спільною сумісною власність колишнього подружжя.

Визначаючи розмір частки позивачки у спільній сумісній власності на нерухоме майно, суд керувався ч. 4 ст. 368 ЦК України, у відповідності до якої майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Оскільки такі договори колишнім подружжям не укладалися, суд вважав доведеним право власності позивачки на 1/2 частину коштів, отриманих на будівництво за кредитним договором № 1095 від 05.03.2008 р., а саме на 12500 доларів США, що дорівнює 1/3 частині витрат на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості на час припинення шлюбних відносин, яке відбулося 31.01.2009 року.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те,що договір купівлі- продажу земельної ділянки від 13.03.2007 р. не зареєстровано, а відтак, вимоги ОСОБА_3 про визнання права на частину цієї нерухомості не підлягають задоволенню, суд вважав безпідставними. При цьому судом було враховано, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від реєстрації зазначеного договору купівлі - продажу земельної ділянки з метою позбавити позивачку права власності.

Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється. від реєстрації обєкта незавершеного будівництва органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно. За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17.09.2013 р. ступінь готовності житлового будинку із спорудами по вул.. Таврійській ,19 на день припинення ОСОБА_3 шлюбних відносин, тобто на 31.01.2009 року, складає 82%. Проте, суд вважав, що з врахуванням значного відсотку незавершеного будівництва, а саме значного обєму необхідних внутрішніх будівельних робіт , визнання права власності на частку житлового будинку з підсобними приміщеннями та спорудами на даний час не буде відповідати вимогам ст. 331 ЦК України. Тому з метою урегулювання спірних правовідносин та з врахуванням положень ч.3 ст.331 ЦК України, суд вважав необхідним визнати за позивачем право власності на належну їй 1/3 частку будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного при будівництві спірної нерухомості вартістю 94102,24 грн. та 1/3 частку земельної ділянки.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд з урахуванням положень частини 2 ст. 3 СК України прийшов до висновку, що 3-я особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 не був членом сімї ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а тому по відношенню до нього правила ч. 4 ст. 368 ЦК України не застосовуються. Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на укладений між ними договір про сумісну діяльність від 05.08.2006 року, предметом якого передбачено сумісну роботу по проектуванню та будівництву житлового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві, суд вважав необґрунтованим, а сам договір від 05.08.2006 року (до реєстрації шлюбу ОСОБА_1) визнав неналежним доказом.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на її користь ? частини вартості автомобяля моделі Chevrolet Aveo у розмірі 54950 грн. ніким із сторін не оскаржено в установленому законом порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на її користь ? частини вартості автомобяля моделі Chevrolet Aveo у розмірі 54950 грн., апеляційним судом не переглядається взагалі.

Що стосується інших позовних вимог, заявлених по даній справі, колегія суддів, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, вважає, що висновок суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_2 відповідає матеріалам справи та вимогам закону, зазначеному в тексті рішення. В той же час висновок суду стосовно задоволеної частини позовних вимог ОСОБА_3 є помилковим, виходячи з наступного.

Так, константувавши той факт, що відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року продав за 16075 грн. однокімнатну квартиру АДРЕСА_6, що належала йому на праві особистої приватної власності, суд помилково взяв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 про те, що фактично квартиру продано за 33000 доларів США, оскільки зміни до договору купівлі продажу квартири стосовно ціни, за яку вона була продана внесено не було. За таких обставин розписка позивачки від 15.02.2007р., якою вона ніби - то підтвердила цей факт, не має юридичного значення для визначення ціни проданої за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка заперечувала факт написання нею даної розписки. Дана помилка призвела до неправомірного висновку суду першої інстанції про те, що на будівництво спірного будинку та придбання земельної ділянки було використано 16000 доларів США, отриманих ОСОБА_1 від продажу власної однокімнатної квартири АДРЕСА_6, за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року і як наслідок до неправильного визначення долі позивачки в цьому майні.

Помилковим є також висновок суду, що будинок готовністю 82% не може бути розподілений між подружжям шляхом визнання за кожним із них права власності на частину незавершеного будівництвом та неприйнятого в експлуатацію будинку. Не врахував суд також те, що в остаточно уточненій позовній заяві позивачка просила саме визнати за нею право власності на ? частину неприйнятого у експлуатацію житлового будинку, а не визнати за нею право власності на частину будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано при будівництві 2-х-поверхового житлового будинку, як це зробив суд, тим самим вийшовши за межі заявлених позовних вимог.

Помилково суд також дійшов висновку, що все майно, вказане ОСОБА_3 в уточненій позовній заяві від 11.12.2015 року, а саме побутову техніку, меблі, посуд та інші товари господарчого призначення на загальну суму 40262 гривні, було придбано подружжям у період шлюбних відносин до 31 січня 2009р. Той факт, що відповідач ОСОБА_1 не звертався до суду із зустрічними позовними вимогами стосовно цього майна, не свідчить про те, що все воно було придбано в період шлюбу, за сумісні кошти подружжя та існувало на час припинення шлюбних відносин. Як убачається із апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 він цей факт заперечує.

Таким чином, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та вислухавши пояснення учасників процесу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Судом правильно встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 30.09.2006р. та фактично припинили шлюбні відносини 31.01.2009р. Із заявлених позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що вона, хоч і посилалася на те, що фактично проживала однією сімєю з відповідачем ОСОБА_1 з 2004р., однак, не просила встановити цей факт. Відповідач ОСОБА_1 цей факт заперечував. Належних та допустимих доказів зворотнього позивачка суду не надала. Тому майно, яке було придбано до 30.09.2006р. не можна вважати таким, що придбано подружжям в період шлюбних відносин за сумісні кошти подружжя. Не було надано позивачкою суду також належних та допустимих доказів того, що частина майна була подарована родичами відповідача на весіллі, при тому, що відповідач даний факт заперечував. Як і не доведено відповідачем ОСОБА_1 того, що меблі для ванної кімнати та вбудована шафа-купе були придбані хоч і під час шлюбу, але за кошти його батька. В той же час підтверджено квитанціями факт придбання батьком відповідача до шлюбу сторін у 2003р. стінки світло коричневого кольору; мяких меблів: диван та 2 крісла та кухонних меблів ( а. с. 162, 163, 164 т.1). Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що із заявлених до розподілу позивачкою побутової техніки, меблів, посуду та іншіх товарів господарчого призначення, слід визнати спільним майном подружжя: пилесос «Філіпс», вартістю 2000 грн.; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн; меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн., факт придбання яких подружжям у період шлюбу не заперечується, як і наявність його на час припинення ними спільного проживання. Тому в порядку розподілу спільного майна подружжя слід виділити позивачці пилесос «Філіпс», вартістю 2000 грн.; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн., а всього на загальну суму 5018грн., а відповідачу меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн., а всього на загальну суму 5500грн. Крім того, з відповідача на користь позивачки слід стягнути різницю у вартості виділеного майна у сумі 241 грн.(5500грн.-((5018грн. + 5500грн.):2).

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 стосовно неправомірності висновків суду першої інстанції щодо розподілу майна, вказаного ОСОБА_3 в уточненій позовній заяві від 11.12.2015 року, а саме побутової техніки, меблів, посуду та інших товарів господарчого призначення на загальну суму 40262 гривні, частково знайшли своє підтвердження.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину земельної ділянки та неприйнятого в експлуатацію житлового будинку, то вони на думку колегії суддів підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Разом з тим згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому (їй) особисто, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини). Відповідно до ч. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. Якщо будівництво недобудованого будинку розпочато за час шлюбу, то такий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові по справі № 6-37цс13 від 15.05.2013р.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У ЦК України, крім понять "нерухомість", "нерухоме майно", "об'єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: "об'єкт незавершеного будівництва" (стаття 331), "об'єкт будівництва" (статті 876, 877, 879 - 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-47цс16 від 07.09.2016р. та в постанові від 16 грудня 2015 року.

Як встановлено судом першої інстанції земельна ділянка, що розташована по вул.Таврійській,19 в м.Миколаєві, була придбана під час шлюбу подружжя ОСОБА_3 на імя відповідача ОСОБА_1 13.03.2007р. за 13751грн. Після чого ним у 2007р. було отримано будівельний паспорт на будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці. Актом № 10, який знаходиться в даному будівельному паспорті і який було складено в травні 2007р. закріплено місце положення будівель і споруд, розмщених на цій земельній ділянці. Доказів того, що земельна ділянка була придбана раніше, а договір купівлі продажу її було оформлено після передачі всіх коштів за неї, суду надано відповідачем не було. Також судом було встановлено, що батько відповідача 21 грудня 2006р. уклав кредитний договір № 485П/2006 з ТОВ «Укрпромбанком» та отримав за ним 20000 доларів США, які частково були використані ним для придбання земельної ділянки на імя сина та будівельних матеріалів, обладнання для будівництва спірної нерухомості. Однак, 05 березня 2008 року між ВАТ «СЕБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1095, за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 25000 доларів США на рефінансування споживчого кредиту від 21.12.2006 року, отриманого ОСОБА_2 в МФ ТОВ «Укрпромбанк» та на будування будинку на земельній ділянці, що розташована по вул.Таврійській,19 в м.Миколаєві. З січня 2007 по січень 2008р. кредит за кредитним договором від 21 грудня 2006р. батько відповідача погашав самостійно. Після отримання відповідачем кредиту 05 березня 2008р. залишок по кредиту був погашений за зарунок коштів, отриманих відповідачем по кредиту від 05.03.2008р. у розмірі 17768,1 доларів США. Беззаперечних доказів того, що інша частина кредитних коштів, отриманих ОСОБА_2 за кредитним договором від 21 грудня 2006р. була витрачена ним саме на будівництво спірного житлового будинку, суду надано не було. Не надано суду також доказів того, що кошти на погашення кредитного договору від 05 березня 2008р. вносилися ОСОБА_14 До договору про сумісну діяльність, який ніби - то був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.08.2006р. суд відноситься критично. Крім того, він сам по собі і не міг бути достатньою підставою для визнання за ОСОБА_2 права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві спірного будинку, після повернення коштів подружжям ОСОБА_2 3-й особі ОСОБА_2, оскільки, як убачається з договору про сумісну діяльність від 05.08.2006р. розмір часток сторін цього договору повинна була визначатися після здачі в експлуатацію завершеного будівництва на підставі рахунків пропорційно вкладеним кожною із сторін коштів, а кошти, вкладені ОСОБА_2 були йому повернуті до здачі в експлуатацію будівництва.

Матеріалами справи також встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 до шлюбу належала однокімнатна квартира АДРЕСА_6. Пояснення відповідача та його батька про те, що дана квартира належала батьку сторін, спростовується договором № 2532 від 16.01.2001р., в якому зазначено в якості покупця саме відповідача ОСОБА_1, а те, ким сплачувалися кошти за її придбання не має юридичного значення для визначення власника квартири. Дані обставини спростовують також пояснення позивачки про те, що дана квартира була подарована батьками відповідача їм на весіллі. 03 травня 2007р. відповідач продав дану квартиру за 16075грн., що підтверджується змістом договору купівлі- продажу квартири від 03.05.2007р. При цьому колегія суддів не приймає до уваги пояснення відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 про те, що фактично квартиру продано за 33000 доларів США, оскільки зміни до договору купівлі продажу квартири стосовно ціни, за яку вона була продана внесено не було. За таких обставин розписка позивачки від 15.02.2007р., якою вона ніби - то підтвердила цей факт, не має юридичного значення для визначення ціни проданої за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка заперечувала факт написання нею даної розписки.

Відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи наполягав, що кошти, отримані від продажу даної квартири також пішли на будівництво житлового будинку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необгрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві житлового будинку по вул. Таврійській № 19 в м. Миколаєві, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, так як суперечать встановленим під час розгляду справи обставинам, підтвердженим належними доказами по справі. При цьому колегія суддів враховує також те, що як зазначено в тексті висновку будівельно технічної експертизи № 67/13 від 17.09. 2013р. на момент придбання земельної ділянки ОСОБА_1 її попереднім власником на земельній ділянці вже було збудовано підвальний поверх з цоколем та внутрішніми перегородками з каменю черепашника. Із споруд була збудована зливна яма з підключенням до внутрішньої каналізації будинку та свердловина з підключенням до системи внутрішнього водопроводу. Житловий будинок також був підключений до газопроводу, який пролягає по пр. Таврійський та до міської електромережі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено і те, що земельна ділянка, що розташована по вул.Таврійській,19 в м.Миколаєві, була придбана під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 на імя відповідача ОСОБА_1 13.03.2007р. за 13751грн. Те, що відповідачем до цього часу не здійснена державна реєстрація права власності на зазначену земельної ділянки на імя відповідача, не виключає можливість її розподілу між подружжям. При цьому колегія суддів враховує те, що факт укладення договору купівлі продажу земельної ділянки ніким не оспорюється та підтверджується договором її купівлі продажу. Договір купівлі продажу земельної ділянки зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 13.03.2007р. Тобто в даному випадку право власності виникло на підставі цивільно правової угоди, зареєстрованої в реєстрі правочинів. Відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку в Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обмежує тільки права власника на розпорядження нею в установленому законом порядку, але не виключає право власника володіти та користуватися нею. В звязку з чим не заслуговують на увагу, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку свідчить про те, що право власності на неї не виникло, а отже вона не може були предметом поділу майна подружжя.

Отже, колегія суддів, проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, вважає, що придбання земельної ділянки та будівництво спірного житлового будинку здійснювалося позивачкою та відповідачем ОСОБА_1 за кредитні кошти, отримані відповідачем під час шлюбу з позивачкою та за кошти, отримані відповідачем від продажу однокімнатна квартира АДРЕСА_6, яка належала йому до шлюбу.

Згідно матеріалів справи, вартість земельної ділянки становить 116613грн. (а. с. 147 т.2). Вартість спірного незавершеного будівництвом житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами включно із вартістю будівельних робіт, будівельних матеріалів, електричного та іншого обладнання, які використані в процесі будівництва спірного житлового будинку станом на час припинення колишнім подружжям ОСОБА_1 шлюбних відносин з урахуванням рівня інфляції на 09.06.2015р. становить 541432,45 грн. При цьому суд бере до уваги як висновок будівельно технічної експертизи № 67/13 від 17.09. 2013р. ( а. с. 223240 т.1), так і висновок експерта № 361 від 20.10.2014р. з доповнення до цього висновку від 09.06.2015р. а.с. 73-105 та 138-142 т.2)., так як в них визначено вартість всього незавершеного будівництва, а не тільки вартість будівельних матереріалів, як це зроблено в поясненнях експерта станом на 21.06.2016р.

Таким чином, загальна вартість земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами становить 658045грн. (541432,45 грн. + 116613грн.). Отже частка кожного із колишнього подружжя мала б становити 329022грн. Але оскільки на їх придбання були витрачені і особисті кошти відповідача, отримані від продажу належної йому до шлюбу квартири, його частку слід збільшити, а частку позивачки відповідно зменшити на 16075грн. Таким чином, остаточно частка позивачки буде становити 312947грн., що відповідає 47/100ч., а відповідача 345097грн., що відповідає 53/100ч.

При прийнятті рішення по справі колегія суддів враховує також те, що згідно довідки правонаступника кредитора відповідача -ПУАТ «Фідобанк» ( вих..№ 18-3-3/400 ЮРД від 07.11.2013 року) станом на 07.11.2013 року залишок кредиту за основним боргом ОСОБА_1 по кредиту від 05.03.2008р. складає 17990,92 доларів США. По даному кредиту існує порука фізичної особи ОСОБА_3 згідно договору поруки б/н від 05.03.2008 р. Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 після припинення шлюбних відносив погашав кредит самостійно та в якому розмірі суду надано не було. Як стверджує відповідач в апеляційній скарзі цей кредит ним не погашається через відсутність достатніх коштів. У разі погашення кредиту відповідачем в подальшому особисто, він не позбавлений права звернутися до суду з позовом до позивачки про повернення сплачених ним коштів на погашення кредиту після припинення шлюбних відносин. висновок будівельно технічної експертизи № 67/13 від 17.09. 2013р. ( а. с. 223240 т.1), так і висновок експерта № 361 від 20.10.2014р. з доповнення до цього висновку від 09.06.2015р.

Відповідно до висновку будівельно технічної експертизи № 67/13 від 17.09. 2013р., а також висновку експерта № 361 від 20.10.2014р. з доповнення до цього висновку від 09.06.2015р. ступінь готовності житлового будинку із спорудами на день припинення шлюбних відносин позивачки та відповідача, тобто на 31 січня 2009р. складає 82%., тобто будинок фактично збудований і забезпечений опалюванням від двохконтурного газового котла, водопостачанням із скважини, газопостачанням, електропостачанням, каналізуванням дор зливної ями. На першому поверху будинку також виконана внутрішня обробка у вигляді штукатурки,керамічної плитки, гіпсокартонного покриття, шпаклювання. Підвальний поверх та другий поверх внутрішньої обробки не мають.

Таким чином, у справі, яка переглядається, враховуючи ті обставини, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу фактично за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; що враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами, слід дійти висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на 47/100 ч. спірного об'єкта незавершеного будівництва, а за відповідачем відповідно на 53/100ч. спірного об'єкта незавершеного будівництва.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в частині необгрунтованості позовних вимог позивачки щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки та неприйнятого у експлуатацію житлового будинку № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві, не відповідають матеріалам справи. В той же час доводи щодо неправильного визначення часток подружжя у спірному майні частково є обгрунтованими.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві житлового будинку по вул. Таврійській № 19 в м. Миколаєві слід залишити без змін. Рішення в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення, яким визнати неприйнятий у експлуатацію житловий будинок № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві та земельну ділянку, що розташована за адресою м. Миколаїв, вул. Таврійська,19, спільним майном подружжя та в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 47/100 частин неприйнятого в експлуатацію житлового будинку № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві та на 47/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою м. Миколаїв, вул. Таврійська,19, а за ОСОБА_1 відповідно право власності на 53/100 частин неприйнятого в експлуатацію житлового будинку № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві та на 53/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою м. Миколаїв, вул. Таврійська,19. Крім того, слід визнати спільним майном подружжя: пилесос «Філіпс», вартістю 2000 грн.; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн; меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн. та в порядку розподілу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_3 пилесос «Філіпс», вартістю 2000 грн.; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн., а всього на загальну суму 5018грн., а ОСОБА_1 - меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн., а всього на загальну суму 5500грн. Крім того, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю у вартості виділеного майна у сумі 241 грн.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки слід стягнути половину понесених нею та підтверджених витрат на оплату судового збору та витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 1225грн.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,314,316 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві житлового будинку по вул. Таврійській № 19 в м. Миколаєві залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Визнати неприйнятий у експлуатацію житловий будинок № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві та земельну ділянку, що розташована за адресою м. Миколаїв, вул. Таврійська,19, спільним майном подружжя.

В порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 47/100 частин неприйнятого в експлуатацію житлового будинку № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві та на 47/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою м. Миколаїв, вул. Таврійська,19.

В порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 53/100 частин неприйнятого в експлуатацію житлового будинку № 19 по вул. Таврійська в м. Миколаєві та на 53/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою м. Миколаїв, вул. Таврійська,19.

Визнати спільним майном подружжя: пилесос «Філіпс», вартістю 2000 грн.; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн; меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн.

В порядку розподілу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_3 пилесос «Філіпс», вартістю 2000 грн.; люстру круглу дзеркальну з пультом ДУ, вартістю 1500 грн.; електром'ясорубку «Elenberg», вартістю 260 грн.; магнітолу автомобільну «Pioneer», чорного кольору, вартістю 868 грн.; зволожувач повітря біло-блакитний, вартістю 300 грн.; іонізатор повітря, вартістю 90 грн., а всього на загальну суму 5018грн.

В порядку розподілу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 меблі до ванної кімнати білого кольору, вартістю 2500 грн.; вбудовану шафу купе з двома дзеркальними дверцями, вартістю 3000 грн., а всього на загальну суму 5500грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю у вартості виділеного майна у сумі 241 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1225грн.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді