АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1325/14-ц Номер провадження 22-ц/786/6/16Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко С. А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого - судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

секретар: Філоненко О.В.,

за участю: представника банку - Колеснікова О.В., відповідачів ОСОБА_3, представника - адвоката Оніщенка А.Ю., відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27 лютого 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_5, УДМС в Полтавській області про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення,-

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим кредитного договору, договору іпотеки та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, УДМС України в Полтавській області про звернення стягнення у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLKPGK08003502 від 18.05.2005 року в розмірі 16767,76 доларів США, що за курсом 9,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.02.2014 року складає 167 509,92 грн., - на предмет іпотеки квартиру загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 46,70 кв.м., розташовану АДРЕСА_1. Крім того, банк просив виселити із вказаної квартири відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають у цій квартирі.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просив визнати припиненим кредитний договір та договір іпотеки, укладені 18.05.2005 року, у зв'язку з достроковим 26.12.2014 року повним погашенням тіла кредиту, відсотків, комісії та пені згідно висновку судово-економічної експертизи №866/867 від 28.11.2014 року. Внаслідок припинення зобов'язання, виконаного належним чином, просив суд зобов'язати банк виключити з відповідних державних реєстрів запис про обтяження нерухомого майна та заборони його відчуження та повернути йому оригінали правовстановлюючих документів.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 27 лютого 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, УДМС України в Полтавській області про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення - відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненим кредитний договір №PLKPGK08003502 від 18.05.2005 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

Визнано припиненим договір іпотеки від 18.05.2005 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медведєвою В.І. та зареєстрований за р.№2386, у зв'язку з припиненням основного зобов'язання за кредитним договором №PLKPGK08003502 від 18.05.2005 року.

Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» виключити з відповідних державних реєстрів запис про обтяження нерухомого майна та заборони його відчуження, а саме : квартири за адресою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_3 оригінали правовстановлюючих документів: договір купівлі-продажу від 18.05.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медведєвою В.І. та зареєстрований в реєстрі за №2384, та технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 9 854,40грн.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з'ясування фактичних обставин, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог банку і відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Банк зазначає про неналежність, як доказу, висновку судово-економічної експертизи №866/867 від 28.11.2014 року, покладеного судом першої інстанції в основу рішення, відповідно до якого заборгованість по кредитному договору станом на 14.04.2014 року відсутня, а наявна переплата.

Звертає увагу, що у висновку експерт при розрахунку заборгованості щодо розміру пені застосував норму Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», тоді як використаний експертом метод нарахування пені застосовується до підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності та господарювання, а також до фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності і не поширюється на фізичних осіб.

Вказує, що розрахунок пені, а також відсотків повинен проводитися відповідно до умов кредитного договору: п.4.1. щодо пені у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу та п.3.3 щодо нарахування відсотків на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом у 360 днів у році.

Зазначає, що в експертному висновку при розрахунку заборгованості не витримано принцип нарахування процентів щомісяця за період з першої дати попереднього періоду сплати, тобто з 10 по 10 включно, тоді як експерт нарахування проводить 17 числом, а не 10.

Крім того, банк вказує, що експертом при розрахунку заборгованості не враховано сплату страхових платежів за рахунок кредитних коштів, тоді як згідно п.1.1. та п.2.1.3 кредитного договору проводиться збільшення по тілу кредиту на суму списаних страхових платежів. Відповідач страхові платежі самостійно не сплачував, доказів на спростування цих обставин не надав. Тому страхові платежі за договорами страхування сплачувалися за рахунок кредитних коштів, наданих позичальнику відповідно до умов договору.

Також в експертному висновку не вказано нарахування пені та відсотків за порушення кредитного договору та прострочення тіла, тоді як відповідач неодноразово порушував зобов'язання по сплаті чергових платежів, тому банком правомірно проводилося застосування штрафних санкцій.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 травня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №PLKPGK08003502, відповідно до якого банк надав останньому на строк по 16 травня 2025 року включно кредит в розмірі 35 400,00 доларів США на наступні цілі: купівлю квартири у сумі 30 000,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 5 400,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування 0,15% від суми виданого кредиту в розмірі 45,00 доларів США щомісячно. Період сплати вважати період з «10» по «17» число кожного місяця./а.с.16/

Додатковою угодою №1 від 02.08.2005р. до зазначеного кредитного договору з 02 серпня 2005 року змінено графік погашення заборгованості по кредитному договору з ануїтету на погашення рівними частинами, визначено щомісячний платіж у сумі 125,00 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. Пункт 1.1. доповнено ч.4: щомісячно в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані у відповідності до п.п.3.1, 3.2, 3.3, і комісії, розрахованої у відповідності до п.п.1.1, 1.5, 3.6 даного договору, а також інших витрат банка відповідно до п.п.2.2.9, 4.3./а.с.18/

У забезпечення вказаного кредитного договору 18.05.2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 71,6 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить останньому згідно договору купівлі продажу від 18.05.2005 року. /а.с.19-21 т.1/

Позичальник порушував умови кредитного договору щодо щомісячного внесення визначеного умовами кредитного договору платежу на погашення кредиту, сплати відсотків, комісії та страхових платежів, внаслідок чого згідно наданого позивачем розрахунку станом на 28.02.2014р. утворилася заборгованість за кредитом в сумі 14 654,90 доларів США., за відсотками - 1702,29 доларів США, комісія 180,00 доларів США, пені 230,57 доларів США, а всього 16767,76 доларів США ./а.с.7-11/

Відмовляючи у задоволенні позову банку та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, місцевий суд виходив з того, що заявлена банком заборгованість не підтверджена, оскільки висновком судової економічної експертизи №866/867 від 28.11.2014 року встановлено, що станом на 14.04.2014 року ОСОБА_3 мав переплату по основному кредиту на суму 15 644,49 доларів США, прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами становить 57,82 доларів США, прострочена заборгованість по комісії - 225,00 доларів США, пеня - 9,00 доларів США. 26.12.20014 року ОСОБА_3 сплатив банку 2038,44 доларів США та таким чином здійснив повний розрахунок по кредитному договору, а тому кредитний договір та договір іпотеки є припиненими внаслідок належного виконання та припинення основного зобов'язання.

Також місцевий суд визнав преюдиційним в даній справі рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27.11.2008 року у справі №2-92/08 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором і виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ЗАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яке набрало законної сили 08.12.2008 року. Даним рішенням встановлено, що розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором від 18.05.2005 року , наданий банком, є неповним, оскільки при його обчисленні враховано лише частину платежів, здійснених ОСОБА_3, а відтак таким, що не може бути взятий до уваги судом. Зазначеним рішенням у задоволенні позову ЗАТ КБ «Приватбанк» та у зустрічному позові ОСОБА_3 - відмовлено.

Проте колегія суддів з такими висновками районного суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.1049,1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання).

Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 6 статті 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

У порушення зазначених вимог матеріального та процесуального закону місцевий суд прийняв висновок експертизи №866/867 від 28.11.2014 року як беззаперечний доказ відсутності заборгованості позичальника ОСОБА_3 перед банком, не з'ясувавши, якими ж доказами спростовується наданий банком розрахунок та не усунувши невідповідність висновків експерта щодо розрахунків суми простроченої заборгованості, відсотків, пені комісії та інших обов'язкових платежів умовам кредитного договору.

Згідно висновку судово-економічної експертизи №№866/867 від 28.11.2014 року станом на 14.04.2014 року ( дата відкриття провадження у цивільній справі) нарахування поточної заборгованості ОСОБА_3 в частині нарахування основного кредиту, відсотків, пені не відповідає умовам кредитного договору №а№PLKPGK08003502 від 18.05.2005р., а станом на 14.04.2014 року ОСОБА_3 мав загальну суму переплати 15 352,67 доларів США./ .с.132-140 т.1/

Колегія суддів вказаний висновок визнає неналежним доказом, оскільки він не відповідає вимогам законодавства.

Зокрема, експертом при розрахунку заборгованості застосовано нарахування пені за принципом: «Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня», але дана норма згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» застосовується до підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та господарювання, а також фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, тоді як в даному договорі позичальником є фізична особа.

При цьому експерт не врахував положення п.4.1. кредитного договору, згідно якого позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Також експерт у своєму висновку безпідставно зазначив, що нарахування банком процентів за користування кредитними коштами методом «факт/360» призвело до арифметичного викривлення та штучного збільшення відсотків та пені на 1,389% річних. Однак зазначений метод «факт/360» передбачений п.3.3 кредитного договору, а тому його застосування банком є правомірним.

Крім того, в експертному розрахунку заборгованості не дотримано принцип нарахування відсотків згідно умов кредитного договору, а саме: відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом у 360 днів у році. При цьому нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього періоду сплати , тобто з 10 по 10 включно наступного періоду, а в експертному розрахунку нарахування проходить не 10 числом, а 17 числом.

Також експерт не врахував положень п.п.1.2, 2.1. кредитного договору, відповідно до яких проводиться збільшення по тілу кредиту на суму списаних банком страхових платежів. Оскільки відповідач щорічно обов'язкові страхові платежі не здійснював, вони оплачувалися банком за рахунок кредитних коштів, наданих позивальнику, згідно умов кредитного договору.

Окрім того, враховуючи, що відповідач неодноразово порушував зобов'язання по сплаті обов'язкових щомісячних платежів, визначених умовами договору, здійснював їх невчасно, йому нараховувалися передбачені договором штрафні санкції, однак у висновку експерта зазначене також не враховано.

Враховуючи, що висновок №866/867 судової економічної експертизи від 28.11.2014 року містить істотні недоліки, суперечить матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності, колегією суддів призначена повторна експертиза.

Згідно висновку комісійної судової економічної експертизи №11921 від 09.12.2015 року розрахунок ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №№PLKPGK08003502 від 18.05.2005 станом на 28.02.2014 (дата, яка визначена банком при зверненні до суду з позовом) - відповідає умовам зазначеного кредитного договору.

Згідно з п.2.1.3 Кредитного договору позичальник клопоче перед банком про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 цього Договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів відповідно Договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується здійснювати у випадку не надання позичальником документів, які підтверджують оплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їх сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на оплату чергових страхових платежів здійснюється у національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку:

-одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для оплати чергового страхового платежу згідно з договором страхування, укладеним в порядку п.2.2.7 цього договору;

-здійснити продаж в касі банку готівкової іноземної валюти по курсу її продажу, встановленому на день виконання даного доручення;

-одержані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на оплату чергового страхового платежу.

Ця умова договору не набуває чинності тільки у випадку надання позичальником банку документів, підтверджуючих сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їх сплати, передбачених договорами страхування.

Згідно наданих на дослідження квитанцій страхові платежі за договором особистого страхування та договором страхування майна , здійснені позичальником ОСОБА_3 з інших джерел: 07.05.2009 - 750 грн. і 600 грн.; 17.05.2010 - 750 грн. і 600 грн.; 04.05.2012 - 750 грн. і 600 грн.

У цей же період, у травні 2009, 2010 та 2012 року, у зв'язку з ненаданням позичальником вищезазначених квитанцій в обумовлені договором строки, банком здійснені страхові платежі за рахунок кредитних коштів: 20.05.2009 - 98,94 долари США; 14.05.2010 - 95,12 дол.США; 17.05.2010 - 74,54 дол.США; 17.05.2012 - 70,37 дол.США, а всього на суму 338,97 доларів США.

Тому, враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає необхідним виключити із визначеної банком суми заборгованості 338,97 доларів США , списаних в рахунок страхових платежів. Таким чином, заборгованість по кредиту станом на 28.02.2014 року становить 14 335,93 дол.США ( 14654,90 -338,97 дол.США).

В інші періоди на протязі дії кредитного договору боржник страхові платежі самостійно не здійснював та не спростував факту сплати їх банком за рахунок кредитних коштів, що передбачено умовами кредитного договору та є правомірним.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає неспроможними доводи відповідачів про штучне збільшення банком кредитної заборгованості за рахунок страхових платежів.

Експерти, які проводили комісійну судову економічну експертизу, визнаючи розрахунок заборгованості, здійснений банком, таким, що відповідає умовам договору, не змогли підтвердити відповідність розрахунку фактично здійсненим ОСОБА_3 платежам у зв'язку з відсутністю даних щодо здійснення операцій з купівлі доларів США за рахунок коштів, внесених позичальником у гривні, та таким чином не дали відповідь, чи існувала заборгованість на дату винесення місцевим судом рішення, що оскаржується .

Однак колегія суддів таку мотивацію експертів визнає безпідставною та фактичною відмовою від надання висновку, оскільки на експертизу була надана первинна документація та виписки по рахунку позичальника ОСОБА_3, а також меморіальні ордера, з яких вбачається, в якому еквіваленті здійснювалося зарахування в погашення необхідних платежів по кредиту суми, внесені позичальником у гривні.

У зв'язку з неповнотою висновків комісійної експертизи відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України колегія суддів роз'яснила сторонам їх права та обов'язки , в тому числі право заявити клопотання про призначення додаткової судової економічної експертизи. Однак сторони не виявили бажання заявити таке клопотання, вважаючи матеріали достатніми для вирішення даної справи, тому колегія суддів вирішує спір на підставі встановлених фактичних обставин та наявних у справі доказів.

Оскільки відповідачі, заперечуючи розрахунок заборгованості, наданий банком, та наполягаючи на висновках судової економічної експертизи від 28.11.2014 року, яка є неналежним доказом з вищезазначених колегією суддів підстав, не заявили клопотання про призначення додаткової комісійної експертизи для визначення суми заборгованості на час розгляду апеляційної скарги, колегія суддів виходить з розрахунку заборгованості, наданого банком на час пред'явлення позову та розглядає справу в межах заявленого позову. При цьому колегія суддів зазначає, що сума заборгованості , яка заявлена в позові, має бути зменшена на суму страхових платежів (338,97 доларів США), здійснених за рахунок кредитних коштів у травні 2009, 2010 та 2012 роках, оскільки доведено, що позичальник здійснив такі платежі самостійно з інших джерел.

Колегія суддів визнає правильним наданий банком розрахунок заборгованості, який здійснений відповідно до умов кредитного договору та не спростовується доводами відповідачів щодо невідповідності загальної суми здійснених ними платежів згідно наявних у них квитанції - сумі погашеної заборгованості відповідно до виписок банку, оскільки відповідачі не дотримуються принципу зарахування внесених з простроченням платежів на погашення заборгованості, передбаченого кредитним договором.

А саме, пунктом 3.2 кредитного договору визначено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом , насамперед, направляються для відшкодування виртрат/збитків банку згідно п.2.2.9, 4.2 даного договору, далі - пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - комісії по кредиту, далі - прострочених відсотків по кредиту, далі -відсотків по кредиту, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася ( у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом ( якщо інше не передбачено п.6.2). остаточне погашення заборгованості за кредитом здійснюється не пізніше дати закінчення строку користування кредитом, зазначеної в п.1.1. сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті комісії ( у випадку її щомісячної сплати згідно п.1.1 даного договору або згідно п.1.5 даного договору), відсотків і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими.

Відповідно до наданих квитанцій та виписки з рахунку позичальника останній порушував строки внесення щомісячних платежів, внаслідок чого створювалася прострочена заборгованість, а тому, після внесення наступних платежів, вони розподілялися відповідно до п.3.2 договору. Слід також зазначити, що внесення ОСОБА_3 більшої, ніж передбачено договором, суми щомісячного платежу, не звільняє його від сплати в наступному періоді комісії та відсотків, які є обов'язковими щомісячними платежами, оскільки сума, що перевищує розмір щомісячного платежу, зараховується на погашення тіла кредиту, яке відповідно зменшується, однак не в рахунок майбутніх комісії і процентів.

Отже, висновок місцевого суду про те, що позичальник ОСОБА_3 здійснив повний розрахунок по кредитному договору, а тому цей договір та договір іпотеки є припиненими внаслідок належного виконання зобов'язання, - є помилковим.

Крім того, колегія суддів визнає безпідставним висновок суду першої інстанції щодо преюдиційного значення в даній справі рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27.11.2008 року./а.с.215-217 т.1/

Згідно ч.3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

З наявної у матеріалах справи копії рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27.11.2008 року вбачається, що вказане рішення ухвалено у справі за позовом ЗАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення , зустрічним позовом ОСОБА_3 до ЗАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та у задоволенні у позову банку та в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідачі, посилаючись на вказане рішення, стверджують, що цим рішенням встановлено відсутність у них заборгованості перед банком. Однак такі доводи є хибними, оскільки зводяться до довільного тлумачення змісту судового рішення, в якому, обґрунтовуючи відмову в позові, суд вважав дані про розмір заборгованості, наданий банком, неповним та не взяв його до уваги, вважаючи наявною переплату.

Однак слід враховувати, що предметом позову у зазначеній справі була заборгованість ОСОБА_3 по кредитному договору станом на 19.04.2007 року в сумі 29196,03 долари США (еквівалент 147440грн.), а у справі, що переглядається колегією суддів, предметом позову є заборгованість станом на 28.02.2014 року.

Таким чином, вказане рішення місцевого суду не має преюдиційного значення у даній справі, а тому не приймається до уваги колегією суддів.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Враховуючи, що позичальник ОСОБА_3 порушує умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на час звернення банку з позовом становила 16428,79 доларів, позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з іншими особами, які проживають у цьому житлі, а в суді апеляційної інстанції встановлено, що в іпотечній квартирі проживають відповідачі та їх неповнолітні діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, - підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Однак при цьому колегія суддів враховує, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України. наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання ( пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України. наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно ( відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Зазначена правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року №6-58цс15, від 09 вересня 2015 року №6-483цс15.

Враховуючи наведені норми закону та правові висновки Верховного Суду України, які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими, а також враховуючи відсутність у власності позичальника іншого нерухомого житлового майна, колегія суддів визнає за необхідне зупинити виконання рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - на час дії вищезазначеного Закону.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позов банку є обгрунтованим та підлягає частковому задоволенню з огляду на зменшення заявленої в позові суми заборгованості на 338,97 дол.США безпідставно списаних з кредиту страхових платежів.

Щодо зустрічних позовних вимог, то вони є безпідставними, оскільки спростовані вищевикладеними обставинами, фактами та доказами щодо наявності у позичальника ОСОБА_3 перед банком кредитної заборгованості, в тому числі простроченої, та поточної. При цьому слід зазначити, що сума заборгованості не є сталою величиною, оскільки змінюється ( в даному випадку збільшується) у зв'язку зі збільшенням періоду прострочення та невиконання зобов'язань, які не можуть бути припиненими до їх виконання.

Неспроможність доводів відповідачів про припинення кредитних зобов'язань з посиланням на повну сплату кредиту є очевидною, оскільки ґрунтуються на хибному тлумаченні умов договору та власних розрахунках, що не відповідають умовам договору.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову банку та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягають стягненню судові витрати: по 6564,235грн. ( судовий збір - (1675,10грн. + 121,80грн. + 243,60 грн.); витрати по оплаті експертизи - 11088 грн.).

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309 ч.1 п.п.3,4, ст.ст.314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 27 лютого 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLKPGK08003502 від 18.05.2005 року в розмірі 16767,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ від 26.01.2016 року ( 1 долар США= 24,82 грн.) становить 407 762,54 грн., яка складається із:

14 353, 93 дол США ( 355 321,38 грн. ) - заборгованості за кредитом;

1702,20 дол.США (42 250,84грн.) - заборгованості по процентам за користування кредитом;

180,00 дол.США (4467,60 грн.) - заборгованості по комісії за користування кредитом;

230,57 дол.США ( 5 722,75грн.) - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по договору,-

звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 46,70 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. по р.№2384, шляхом продажу з укладенням від імені власника ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою ціною продажу, визначеної договором іпотеки від 18.05.2005 року.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з їх неповнолітніми дітьми із АДРЕСА_1.

Виконання рішення зупинити на час дії Закону України Про «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання припиненим кредитного договору, договору іпотеки та зобов'язання вичнити певні дії - відмовити за безпідставністю

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» по 6 564, 25 грн. судових витрат.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І.Пилипчук

Судді /підписи/ П.М.Карнаух

Т.О.Кривчун

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук