Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Собіни І.М.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю прокурора та представників позивача і Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду від 7 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконного тримання під вартою, а також незаконних дій прокуратури та суду,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Прокуратури Рівненської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконного тримання під вартою, а також незаконних дій прокуратури та суду.

Рішенням Костопільського районного суду від 7 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач посилався на те, що він обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Обвинувальний висновок, яким йому було предявлено обвинувачення, затвердив заступник прокурора Рівненської області 30 вересня 2009 року. Після ознайомлення з обвинувальним висновком він продовжував утримуватися під вартою у слідчому ізоляторі.

Вироком Сарненського районного суду від 24 листопада 2011 року він був засуджений до 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 квітня 2012 року вирок суду першої інстанції було скасовано, а матеріали справи направлено прокурору для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід щодо обвинуваченого залишено попередній - тримання під вартою.

30 липня 2012 року заступник прокурора Рівненської області затвердив новий обвинувальний висновок. Його захисник двічі, в січні та у квітні 2013 року, подавав клопотання про зміну запобіжного заходу (тримання під вартою) на більш мякий. Однак у задоволенні цих клопотань судом було відмовлено.

І лише постановою Сарненського районного суду від 22 травня 2013 року за клопотанням захисника йому запобіжний захід було змінено на більш мякий - грошову заставу у сумі 25 000 грн.

Таким чином, він, ОСОБА_1, утримувався у слідчому ізоляторі з 8 травня 2009 року по 22 травня 2013 року, тобто 4 роки та 14 днів.

Вироком Сарненського районного суду від 15 травня 2014 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, та призначено покарання з урахуванням частини 1 ст. 69 КК України у вигляді одного року позбавлення волі. При цьому суд встановив, що строк відбування покарання йому необхідно обчислювати з дня взяття під варту з 8 травня 2009 року, зарахувавши у строк відбування покарання один день затримання - 07 травня 2009 року та перебування під вартою до 22 травня 2013 року включно.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 8 вересня 2014 року апеляційне провадження по даній кримінальній справі за апеляціями прокурора і захисників було закрито у звязку із відкликанням апеляцій.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє увязнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Пункт 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, оскільки зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи (рішення у справах „Яблонський проти Польщі, заява № 33492/96, пункт 80, від 21 грудня 2000 року, „І.А. проти Франції, заява № 28213/95, пункт 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII).

Позивач чотири роки утримувався під вартою у слідчому ізоляторі, майже один рік перебував під заставою, чекаючи рішення суду у своїй справі, яким його було засуджено до позбавлення волі строком на один рік.

Пунктом 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розяснено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з'явитися на судове засідання.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1, 8 і 9 ст. 8 ЦПК України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

З матеріалів справи вбачається, що відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, місцевий суд виходив з його безпідставності.

Проте погодитися повністю з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Зі справи видно, що обґрунтовуючи свої вимоги до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 доводив, що в порушення положень пункту 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод він у кримінальній справі № 572/68/13-к необґрунтовано тривалий час утримувався під вартою, а саме - з 8 травня 2009 року по 22 травня 2013 року, або протягом 4 років і 14 днів, а вироком Сарненського районного суду від 15 травня 2014 року у цій справі за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, був засуджений лише до одного року позбавлення волі, у звязку з чим йому внаслідок надмірного тримання під вартою було заподіяно моральну шкоду у розмірі 700 000 грн., яку позивач просив суд відшкодувати за рахунок відповідачів на підставі ст. ст. 1176 ЦК України та ч. 3 ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (а. с. 1-2).

Крім того, позивач посилався на порушення пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що компетентними органами позивач спочатку обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України. Під час досудового розслідування щодо нього було обрано міру запобіжного заходу тримання під вартою. Відповідно до постанов судів позивач утримувався під вартою з 8 травня 2009 року до 22 травня 2013 року.

Обвинувальний висновок, яким ОСОБА_1 було предявлено обвинувачення, затверджено прокурором 30 вересня 2009 року. Після ознайомлення з обвинувальним висновком ОСОБА_1 продовжував утримуватися під вартою у слідчому ізоляторі.

Вироком Сарненського районного суду від 24 листопада 2011 року позивач був засуджений до 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 квітня 2012 року вирок суду першої інстанції було скасовано, а матеріали справи направлено прокурору для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід щодо обвинуваченого залишено попередній - тримання під вартою.

30 липня 2012 року заступник прокурора Рівненської області затвердив новий обвинувальний висновок. Захисник ОСОБА_1 двічі, в січні та у квітні 2013 року, подавав клопотання про зміну запобіжного заходу (тримання під вартою) на більш мякий. Однак у задоволенні цих клопотань судом було відмовлено.

І лише постановою Сарненського районного суду від 22 травня 2013 року за клопотанням захисника запобіжний захід ОСОБА_1 було змінено на більш мякий - грошову заставу у сумі 25 000 грн.

Вироком Сарненського районного суду від 15 травня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України і з урахуванням ч. 1 ст. 69 КК України призначено покарання у вигляді одного року позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_1 встановлено обчислювати з дня взяття його під варту - з 8 травня 2009 року, зарахувавши у строк відбуття покарання один день затримання - 7 травня 2009 року та перебування під вартою до 22 травня 2013 року включно (а. с. 6-14).

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 8 вересня 2014 року апеляційне провадження по даній кримінальній справі за апеляціями прокурора і захисників було закрито у звязку із відкликанням апеляцій.

Частинами 1 і 2 ст. 1176 ЦК України, якою позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі Закону № 266/94-ВР), яким позивач також обґрунтовував свій позов, визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин 5 і 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з правилами частин 1 і 2 ст. 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Частинами 1 і 2 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Пунктом 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", яке було затверджено наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 на виконання пункту 3 Постанови Верховної Ради України від 1 грудня 1994 року N 267/94-ВР "Про введення в дію Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає лише у випадку його повної реабілітації.

Тому зважаючи на те, що повної реабілітації позивача не відбулося (що підтверджується вироком Сарненського районного суду від 15 травня 2014 року), апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав, які б давали ОСОБА_1 право на відшкодування шкоди, передбаченої Законом № 266/94-ВР та ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Разом із тим, статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), яка була ратифікована Верховною Радою України й є частиною національного законодавства України, визначено наступне.

1. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув'язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

2. Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

3. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з'явитися на судове засідання.

4. Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

5. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Загальне положення щодо розумних строків у випадках, передбачених пунктом 3 ст. 5 Конвенції, викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі "Харченко проти України", згідно з якою "розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Не даючи оцінку законності та обґрунтованості взяття позивача під варту, а також законності та обґрунтованості інших судових рішень у кримінальній справі № 572/68/13-к, якими позивачу та його захисникам неодноразово було відмовлено у зміні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що були ухвалені судами в порядку кримінального судочинства, колегія суддів, вирішуючи цивільний спір сторін у даній справі в порядку цивільно-процесуального провадження, констатує, що вироком Сарненського районного суду від 15 травня 2014 року позивач ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, у кримінальній справі № 572/68/13-к був засуджений до одного року позбавлення волі, а під вартою у цій справі перебував протягом 4 років і 14 днів, що дає апеляційному суду підстави зробити висновок про непропорційнійсть та невідповідність призначеної судом ОСОБА_1 кінцевої міри покарання за вчинений злочин і його чотирирічного строку перебування під вартою в якості підозрюваного та обвинуваченого.

На думку колегії суддів, обмеження свободи підозрюваного, який вважається невинуватим доти, доки його вину не доведено у встановленому законом порядку, не може набирати форми покарання.

Крім того, позивачу, який був заарештований протягом 4 років і 14 днів, компетентними державними органами не було забезпечено розгляд його справи судом у пріоритетному порядку упродовж розумного строку та своєчасного звільнення під час провадження у справі, що тривало більше пяти років.

У порушення вимог ст.ст. 10 і 11 ЦПК України прокурор, який відкликав свою апеляцію на вирок Сарненського районного суду від 15 травня 2014 року стосовно ОСОБА_1 у кримінальній справі № 572/68/13-к, у даній цивільній справі не навів суду переконливих аргументів, які б свідчили про те, що таке тривале (понад 4 роки) тримання позивача під вартою було виправдано наявністю якогось суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалював би над принципом поваги до свободи особистості.

Помимо викладеного, наведені вище обставини справи у своїй сукупності свідчать також про те, що стосовно позивача мало місце порушення вимог пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд справи упродовж «розумного строку» підкреслює важливість того, що правосуддя повинно здійснюватися без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього. Критерій «розумний строк», про який йдеться у п. 1 ст. 6, є суб'єктивним поняттям, що може варіюватися залежно від того, які саме справи розглядаються цивільні чи кримінальні. Складність справи, підхід органів влади до розгляду конкретної справи, окремі аспекти поведінки заявника, що могли вплинути на продовження строку розгляду, а також певні обставини, які виправдовують більш тривалий строк судового розгляду, є тими факторами, які беруться до уваги, з'ясовуючи, чи відповідає судова процедура стандартам «розумного строку». У справі Еклє проти Федеративної Республіки Німеччини (1982) суд додав «критерій, за яким з'ясовується, наскільки така ситуація вплинула на становище підозрюваної особи».

Значення критерію «розумного строку» полягає у встановленні межі стану невизначеності, в якому знаходиться та чи інша особа через пред'явлення їй кримінального обвинувачування чи у зв'язку з цивільно-правовими відносинами. Кінцевим моментом стану невизначеності є момент вступу вироку чи рішення у законну силу чи зняття обвинувачення (закриття кримінальної справи).

Повернення справи на додаткове розслідування є прикладом порушення як строків розгляду справи, так і безпосередньо прав людини у захисті їхніх прав (проміжна резолюція ResDH(2004)14 стосовно судового рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 р. (остаточне від 6 листопада 2002 р.) у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України (прийнято Комітетом Міністрів 11 лютого 2004 р. на 81-й зустрічі міністрів).

Як установлено судом, кримінальна справа стосовно позивача з урахуванням часу, протягом якого вона знаходилася на додатковому розслідуванні, розглядалася з травня 2009 року по вересень 2014 року, або близько 5 років і 4 місяців, з яких 4 роки і 14 днів позивач перебував під вартою у слідчому ізоляторі, що свідчить про тривалість стану невизначеності, в якому знаходився позивач. Остаточним судовим рішенням від 15 травня 2014 року ОСОБА_1 засуджено до одного року позбавлення волі, після чого прокурор фактично відмовився від поданої на цей вирок апеляції, відкликавши її.

Тому зважаючи на всі викладені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що стосовно позивача було допущено порушення пункту 3 ст. 5 та пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідно до закону дає ОСОБА_1 право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої колегія суддів визначає, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць тримання під вартою, в сумі 70 325 грн. (1 450 грн. х 48,5 міс. = 70 325 грн.).

Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 22, 1167, 1173, 1176 ч. ЦК України, Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 7 квітня 2016 року частково скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області та Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок незаконного тримання під вартою, а також незаконних дій прокуратури та суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 70 325 (сімдесят тисяч триста двадцять пять) грн. відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: