АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № CNNOAU00150021 від 25 жовтня 2006 рокуу розмірі 6747,03 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до повідомлення НБУ від 23 січня 2013 року складає 53 932 грн. 73 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн. та судові витрати, а також стягнути за договором поруки солідарно з відповідачів 10000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено та провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог до ОСОБА_2 і в цій частині просили ухвалити нове рішення, яким позов до ОСОБА_2 у розмірі 3419,94 дол. США задовольнити, а в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що 25 жовтня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір № CNNOAU00150021 від 25 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 8 260,00 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 жовтня 2013 року.(а.с.11-12)

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статті 526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження суми заборгованості надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, в якому станом на 23 січня 2013 року сума заборгованості склала 7998,59 дол. США, яка складається з наступного: 3 646,97 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 205,80 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 464,42 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1 681,40 - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с. 4-6).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 13 квітня 2012 року по цивільній справі № 2-395/11, провадження № 2/2516/34/12, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості позовні вимоги було задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 28686 грн. 18 коп. та судових витрат 407 грн., (а.с. 70).

Цим рішенням встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2006 року, яка виникла станом на 30 травня 2011 року в сумі 4800,95 доларів США та складається із заборгованості за кредитом в сумі 3599,27доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 850,24 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 233,22 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 118,22 доларів США.

Носівським районним судом Чернігівської області також встановлено, що кредит надавася на купівлю автомобіля, а 21 квітня 2009 року сталася ДТП та придбаний автомобіль було пошкоджено і на підставі доручення відповідача він був реалізований. Після реалізації автомобіля у відповідача залишилася лише заборгованість за кредитом в сумі 3599,27 доларів США, що еквівалентно 28686 грн. 18 коп., яка й була стягнута із ОСОБА_2 на користь Банку.

Крім того, цим судом встановлено, що в результаті ДТП, яке мало місце 21 квітня 2009 року, істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладанні договору, та те що ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом двох років не направив відповідачу жодного листа про необхідність приведення договору у відповідність з обставинами, як передбачає ст..652 ч.2 ЦК України і тільки через два з лишнім роки звернувся до суду з позовом, а тому суд відмовив в стягненні з відповідача заборгованості по процентам, заборгованості по комісії та пені. Це рішення суду позивач в установленому порядку не оскаржував та воно набрало законної сили 26 грудня 2012 року.

А відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

У зв'язку з чим вказані вище обставини не підлягають доказуванню.

Разом з цим, із розрахунку заборгованості наданого позивачем до позовної заяви вбачається, що ця заборгованість розрахована з дати отримання кредиту та до 23 січня 2013 року без врахування реалізації автомобіля, придбаного за вказані кредитні кошти, та без врахування рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 13 квітня 2012 року, яким встановлено вісутність на час розгляду справи заборгованості з відсотків, комісії та пені, про що зазначалося вище, а також сам позивач під час судового розгляду цієї справи судом першої інстанції не скористався своїми правами, передбаченими ЦПК України щодо уточнення позовних вимог та в суді першої інстанції наполягав саме на задоволенні заявлених вимог, що підтверджується заявою позивача (а.с. 73).

Згідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях, проте в порушення цих виморг закону позивач інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду з посиланнями на правовий висновок Верховного Суду України викладений в постанові №6-1206цс15, а тому апелянт вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог за інші періоди нарахування, колегія суддів вважає необгрунтованими з наступних підстав.

Так, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України №6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних розрахунків заборгованості за кредитним договором , а також, як зазначалося вище, саме на час розгляду справи № 2-395/11, провадження № 2/2516/34/12 Носівським районним судом Чернігівської області встановлено відсутність заборгованості за процентами, комісією та пенею, а тому позивач зловживаючи своїми процесуальними правами, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження суми заборгованості після рішення суду, а також в самій позовній заяві є розбіжності між сумою заборгованості, зазначеною в прохальній частині та сумою зазначеною в описовій частині позовної заяви та зазначаючи суму заборгованості за тілом кредиту в позовній заяві ця сума складає більший розмір (3646,97 доларів США), ніж суму за цим тілом (3599,27 доларів США), що стягнута Носівським районним судом Чернігівської області, але ці розбіжності позивач в суді першої інстанції також не усунув.

Крім того, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При розгляді справи в апеляційному суді позивач також не надав доказів суми заборгованості, а вдався лише до математичних розрахунків, віднявши від заявленої суми заборгованості за кредитним договором стягнуту суму за рішенням суду, але такий розрахунок за вказаних обставин є недопустимим, а суд за своєю ініціативою за таких обставин самостійно визначити суму заборгованості не може.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

Що стосується рішення суду про закриття провадження по справі в частині вимог до ПАТ «Акцент-Банк» то рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: