Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого-судді Бучко Т.М.

секретар Слаква-Марчук Н. В.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 66939,98 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що рішенням суду з відповідача на його користь стягнуто борг за договором позики в сумі 37665 грн. Рішення суду надбало законної сили та на його підставі видано виконавчий лист. Однак, відповідач рішення суду не виконує і борг за договором позики не повернув. Оскільки зобов'язання відповідачем не виконане, має право на стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Просить позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що мав намір повернути борг частинами або товарно-матеріальними цінностями, однак позивач відмовився від таких пропозицій. За рішенням суду нічого не сплатив, так як перебуває в скрутному майновому стані. Крім того, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову за спливом позовної давності та безпідставністю позовних вимог, так як інфляційні втрати були враховані судом при ухваленні рішення про стягнення боргу за договором позики.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 березня 2012 року задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 37665 грн. та 377 грн. судових витрат у справі. Вказаним рішенням встановлено факт отримання відповідачем позики в розмірі 4000 доларів США, заборгованість за якою на день ухвалення рішення визначена судом за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США в сумі 37665 грн.

Сторонами визнано та не заперечувалося в судовому засіданні, що виконавчий лист у цивільній справі № 1715/274/12 перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, на майно відповідача накладено арешт. Також відповідач підтвердив, що жодної сплати коштів за вказаним вище рішення суду він не проводив.

У відповідності до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526, 599 ЦК.

Згідно зі ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Таким чином, наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відтак, суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних, нарахованих на встановлену рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 березня 2012 року суму заборгованості за договором позики. Розрахунок 3 % річних, здійснений позивачем, відповідачем не оспорювався.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а тому суд не приймає до уваги твердження відповідача про відсутність його вини у порушенні строків виконання зобов'язання через скрутний майновий стан.

Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат суд зазначає таке.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індекс інфляції ( індекс споживчих цін ) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Відтак, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, не підлягає ( рішення Верховного Суду від 28 березня 2012 року у справі №6-36736вов10 ). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природи грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Враховуючи, що предметом договору позики, укладеного між сторонами, була грошова сума, визначена в іноземній валюті, позов частині стягнення інфляційних втрат до задоволення не підлягає.

Також відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені в розмірі 34220,48 грн.

Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Якщо в договорі позики немає умов про застосування відповідальності у вигляді збільшеного розміру процентів чи неустойки, позичальник на підставі ч.1 ст.1050 ЦК України зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. У разі відсутності в договорі позики чи розписці умови про стягнення пені у випадку невиконання боржником зобов'язання за договором, позикодавець не може претендувати на стягнення цього виду неустойки.

З пояснень позивача встановлено, що між ним та відповідачем існувала усна домовленість про сплату процентів за користування позикою. З розрахунку пені вбачається, що він здійснений із застосуванням облікової ставки Національного банку України відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України щодо стягнення процентів за договором позики. Вимога про стягнення процентів від суми позики позивачем не заявлялася. Суд згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що укладеним між сторонами договором позики не встановлено відповідальності у виді стягнення пені у разі порушення позичальником зобов'язання, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо заявлених позивачем вимог.

Відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України ).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до абз.1 ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Нарахування 3 % річних є способом захисту майнового права та інтересу позивача, суть якого полягає в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати.

Після прийняття судом рішення у справі № 1715/274/12 про стягнення основного боргу за договором позики грошове зобов'язання відповідача не припинилось, оскільки позивач грошові кошти не отримав, а відтак він має право на нарахування передбачених ст.625 ЦК України 3 % річних до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання боржником.

Таким чином, 3 % річних виникають не одномоментно, а мають триваючий характер та нараховуються за весь час користування коштами, тому сплив строку позовної давності на зазначені вимоги спливає за кожний період нарахування окремо.

Позивачем нараховані 3 % річних за прострочення сплати заборгованості, яку стягнуто за рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2012 року, за період з набрання рішенням законної сили по 10 грудня 2015 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21 грудня 2015 року, а отже на момент звернення до суду строк позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення 3 % річних за період з 21 грудня 2012 року до 10 грудня 2015 року не сплив. Однак, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних за період з 6 червня 2012 року до 21 грудня 2012 року необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеної норми, зважаючи на співвідношення заявлених та задоволених позовних вимог, на користь позивача має бути стягнено 40,56 грн. у відшкодування сплаченого при пред'явленні позову судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.256, 257, 261, 526, 599, 625 ЦК України,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 3968 ( три тисячі дев'ятсот шістдесят вісім ) грн. 76 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40 грн. 56 коп. у відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :