Справа № 525/708/16-ц
Провадження № 2/525/266/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2016 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді - Хоролець В.В., при секретарі Пилипенко П.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в:

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що 12.02.2009 року помер ОСОБА_4, останнім постійним місцем проживання якого було селище ОСОБА_5, вулиця Пролетарська, 32 Полтавської області. На день смерті ОСОБА_4 проживав один.

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. До складу спадкового майна, зокрема, увійшла земельна ділянка площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства, яка розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області та яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294, виданого 16.03.1998 року ОСОБА_6 районною радою народних депутатів, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №869.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що 29.01.2009 року державним нотаріусом ОСОБА_6 державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт ОСОБА_4, згідно якого він, зокрема, заповідав йому, ОСОБА_1, належну земельну ділянку площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства, яка розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області. Інше майно ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 (житловий будинок) та ОСОБА_3 (дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва).

ОСОБА_1, як вказує, звернувся протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 до ОСОБА_6 державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4, при цьому, ОСОБА_6 ДНК було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 за його заявою, а також за заявами інших спадкоємців за заповітом ОСОБА_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_3, однак державний нотаріус ОСОБА_6 державної нотаріальної контори постановою від 07.04.2016 року відмовила йому, ОСОБА_1, у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 (на земельну ділянку площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства, яка розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області), оскільки він не зміг надати нотаріусу оригінал Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294, виданого 16.03.1998 року, який, як вказує, був втрачений.

Посилаючись на вищевказані обставини, положення статей 15,16,1220,1217,1270 ЦК України, а також на те, що в даний час у звязку зі зміною законодавства не можливо відновити втрачений оригінал відповідного Державного акту на право приватної власності на землю, відповідно, органом нотаріату спадкоємцю за заповітом не може бути видано відповідне свідоцтво про право на спадщину (на відповідну спадкову земельну ділянку), позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ним, ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 від 29.01.2009 року, реєстровий №225, посвідченим державним нотаріусом ОСОБА_6 держнотконтори, право власності на земельну ділянку площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства та розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області, що належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294, виданого 16.03.1998 року ОСОБА_6 районною радою народних депутатів, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №869 (а.с.а.с.2-4).

В судове засідання 29.08.2016 року представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_8 подала письмове клопотання про підтримання позовних вимог ОСОБА_1 та про розгляд справи у її відсутність (а.с.а.с.49-50).

Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання 29.08.2016 року подали письмові заяви про визнання позову ОСОБА_1 та про розгляд справи у їх відсутність (а.с.а.с.39-40,47-48).

Представник третьої особи у справі Головного управління ДГК у Полтавській області в судове засідання не зявився, третя особа належним чином повідомлялася про день і час розгляду справи; неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті.

У звязку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 29.08.2016 року у відсутність позивача, його представника, відповідачів та третьої особи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності передбачених законом підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_4, останнім постійним місцем проживання якого селище ОСОБА_5 Багачка Полтавської області, вулиця Пролетарська, 38 Полтавської області, помер 12 лютого 2009 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_6 районного управління юстиції видано свідоцтво про смерть (а.с.5).

З акту депутата ОСОБА_6 селищної ради ОСОБА_9 від 13.04.2016 року, складеного з участю свідків-сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент своєї смерті 12.02.2009 року проживав один в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

З довідки, виданої ОСОБА_6 селищною радою 13.04.2016 року за №999 вбачається, що ОСОБА_4 (помер у 2009 році) був включений у списки громадян, членів бувшого КСП ім. Леніна Великобагачанського району, яким передано земельні ділянки у приватну власність та набув право власності на земельну ділянку загальною площею 4,37 га для товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294 від 16.03.1998 року (а.с.7).

Як вбачається з фотокопії Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294, виданого 16.03.1998 року ОСОБА_6 районною радою народних депутатів, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №869, ОСОБА_4 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства та розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області (а.с.8).

29.01.2009 року державним нотаріусом ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_12 було посвідчено заповіт ОСОБА_4, реєстровий №225, згідно якого ОСОБА_4 заповідав ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства, яка розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області (а.с.28). Також, згідно даного заповіту, інше майно ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 (житловий будинок) та ОСОБА_3 (дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва).

З повідомлення виконуючої обовязки державного нотаріуса ОСОБА_6 ДНК-державного нотаріуса Решетилівської держнотконтори ОСОБА_13 від 21.07.2016 року, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видачі на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій заяв спадкоємців ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що маються в спадковій справі вбачається, що після померлого 12.02.2009 року ОСОБА_1 ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №280/2009. 01.08.2009 року заяви про прийняття спадщини за заповітом подали ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22.08.2009 року на імя ОСОБА_3 видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом на: земельні ділянки площею 0,33 га та площею 4,04 га; 08.10.2009 року на імя ОСОБА_2 видано одне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок; 07.04.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 4,73 га у звязку з відсутністю документу державного акту; заяви від кредиторів та інших спадкоємців не надходили (а.с.а.с.27,28,29-35).

З матеріалів справи вбачається, що 07.04.2016 року виконуюча обовязки державного нотаріуса ОСОБА_6 ДНК-державний нотаріус Решетилівської держнотконтори ОСОБА_13 постановою за вихідним №01-31/280 від 07.04.2016 року відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування на заповітом на земельну ділянку площею 4,37 га для ведення сільського господарства після смерті ОСОБА_4, оскільки у спадкоємця відсутній документ державний акт на право приватної власності на відповідну земельну ділянку (по суті відсутній оригінал відповідного державного акту). При цьому, як вказує у позовній заяві ОСОБА_1, відповідний державний акт втрачено.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті (ст.1223 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Отже, з досліджених матеріалів справи вбачається, що спадкоємець за заповітом від 29.01.2009 року, реєстровий №225 після померлого ОСОБА_4 ОСОБА_1 (спадкоємець на земельну ділянку площею 4,37 га для ведення сільського господарства, що розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області), який у встановленому порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 (подавши у строк, встановлений ЦК України відповідну заяву до органу нотаріату), але у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа державного акта на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_4, який позивач повинен подати нотаріусу для видачі ним позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом і який, як вказує ОСОБА_1 у позові, в даний час втрачений, не може, відповідно, в даний час отримати свідоцтво про право на спадщину (на земельну ділянку площею 4,37 га), яка розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, що належала померлому ОСОБА_4. При цьому, відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється з моменту її смерті.

В контексті розгляду даного позову та заявлених позовних вимог суд враховує зміст п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» про те, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

В контексті звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_14 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що викладені в постанові від 07.04.2016 року, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 від 29.01.2009 року, реєстровий №225, посвідченим державним нотаріусом ОСОБА_6 держнотконтори, права власності на земельну ділянку площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства та розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області, що належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294, виданого 16.03.1998 року ОСОБА_6 районною радою народних депутатів, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №869.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, виходячи з положень ч.4 ст.174 ЦПК України, є підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,1216-1218,1261,1268 ЦК України, ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.3,10,11,57,60,174,179,197,212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В порядку спадкування, визнати за ОСОБА_1, як за спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 від 29.01.2009 року, реєстровий №225, посвідченим державним нотаріусом ОСОБА_6 держнотконтори, право власності на земельну ділянку площею 4,37 га, що призначена для ведення сільського господарства та розташована на території ОСОБА_6 селищної ради Полтавської області, що належала померлому ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060294, виданого 16.03.1998 року ОСОБА_6 районною радою народних депутатів, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №869.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя