Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/468/16Головуючий у 1-й інстанції Рибалко Н.І.
Пр. № 22-ц/778/4059/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_4), приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, арбітражний керуючий ОСОБА_7 про визнання договору іпотеки припиненим, зняття обтяжень

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-5), в якому просила визнати іпотечний договір № ZPCOG3 від 04.02.2008 р. припиненим та припинити (зняти) в Державному реєстрі іпотек обтяження (іпотеку) за реєстраційним номером 11170974 від 16.05.2011 р. та в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером 11170906 від 16.05.2015 р.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 04.02.2008 р. між Банком та ОСОБА_6 укладений договір про іпотечний кредит, предметом іпотеки якого є квартира АДРЕСА_1. Постановою господарського суду Запорізької області від 16.08.2010 р. фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, в межах якої при проведенні відкритих торгів з продажу майна ОСОБА_2 стала переможцем торгів, які проводились з продажу квартири АДРЕСА_1. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 17.03.2011 р., укладеним між ОСОБА_6 та нею, вона стала власником квартири АДРЕСА_1. Про проведення відкритих торгів ОСОБА_4 був обізнаний, його результати не були оскаржені Банком, договір купівлі-продажу квартири є дійсним, грошові кошти від реалізації предмету іпотеки квартири були перераховані Банку.24.02.2015 року вона звернулася з заявами до Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та Банку з вимогою про скасування запису про реєстрацію обтяжень у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, яка була залишена без задоволення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року (а.с.133-134) позов ОСОБА_2 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 136-139) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів.

Банк надав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с.162-166).

У судове засідання 01 листопада 2016 року повідомлені про час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_6 через свого представника за довіреністю (а.с. 49, 116) ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, (а.с.156, 159, 161, 167) позивач та всі треті особи у цій справі не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, позивач ОСОБА_2 та треті особи ОСОБА_6 і арбітражний керуючий ОСОБА_7 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 подала апеляційному суду поштою заяву (а.с.168-169), в якій просила апеляційний суд розглядати дану справу без її участі.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2, третіх осіб ОСОБА_6 і арбітражного керуючого ОСОБА_7 та ухвалила клопотання третьої особи (нотаріуса) задовольнити, на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.49) ОСОБА_3 та представника Банку за довіреністю (а.с. 104) ОСОБА_9

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позов позивача у цій справі керувався ст. ст. 10-11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.1, 3, 4, 7, 17, 23 Закону України „Про іпотеку», ст. ст. 73-74 Закону України „Про нотаріат", ст.ст. 3, 19, 26 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ч.ч.34,36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. „Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", правилами, передбаченими ч. 3 ст.61 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позову позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 04 лютого 2008 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_6 договір про іпотечний кредит (а.с. 10-14), з наданням грошових коштів у розмірі 299212,50 грн. на придбання у власність квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та іпотечний договір (а.с.15-18) з метою належного виконання зобовязання за договором про іпотечний кредит, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Згідно з протоколом проведення відкритих торгів з продажу майна від 25.11.2010 р. (а.с.19) покупцем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2011 року, зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_10 у реєстрі за № 1146, ОСОБА_6 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.20-22).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2014 р. (а.с. 25-26) позов Банку до ОСОБА_2, третіх осіб: ОСОБА_6, арбітражного керуючого ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10.06.2015 р. (а.с. 27-25) рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2014 р. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 04.02.2015 р. залишені без змін.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.11.2015 року (а.с. 93-94) з ОСОБА_6 стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 1246662,09 грн., з яких заборгованість за кредитом 309158,97 грн., заборгованість за відсотками 496438,51 грн., заборгованість з пені 441064,61 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17.09.2015 р. (а.с. 86-89), яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2015 року (а.с. 90-92)залишена без змін, в задоволенні позову ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, третіх осіб: ПАТ КБ „ПриватБанк, ОСОБА_6, арбітражного керуючого ОСОБА_7 про зобовязання вчинити певні дії, відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2011 р. (а.с. 95-97) ухвала господарського суду Запорізької області від 16.12.2010 р. про порушення провадження у справі про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_6; постанова господарського суду Запорізької області від 16.08.2010 р. про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 банкрутом; постанова Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2011 р. про залишення без змін ухвали господарського суду Запорізької області від 16.12.2010 р., - скасовані, справа передана на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.06.2011 р. провадження у справі про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 припинено, остання набрала законної сили (а.с. 98).

Постановою Вищого господарського суду України від 28.09.2011 року постанова Донецького апеляційного господарського суду від 06.07.2011 року та ухвала господарського суду Запорізької області від 06.06.2011 р. залишені без змін (а.с.100-101).

16.05.2011 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 до Державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис за № 11170974 про обтяження за іпотечним договором на обєкт: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 102-103).

Ст.17 Закону України „Про іпотеку передбачені підстави припинення іпотеки, які, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем у цій справі не доведені.

Крім того, судом першої інстанції правильно було встановлено, що позивач звернувся за захистом своїх прав у спосіб, який не передбачений ні договором, ні Законом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що договір іпотеки № ZPCOG3 від 04.02.2008 р., укладений між Банком та ОСОБА_6, не припинено, кредитні зобовязання за вказаним договором останнім не виконано, що свідчить про відсутність підстав для припинення обтяження спірного нерухомого майна іпотекою.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

16.05.2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 були фактично відновлені записи про реєстрацію обтяжень у Державному реєстрі іпотек та в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна відносно предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_1), які раніше були скасовані рішеннями судів, які у свою чергу у подальшому були скасовані, як незаконні.

Що узгоджується із правовою позицією ВСУ, викладеною у постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-639цс15, яка є обовязковою для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, за змістом якої.

У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною (аналогія: припиненою), на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначене узгоджується із ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність (аналогія: припинення) договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду щодо виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою.

Таким чином, іпотека є дійсною з моменту її первинної реєстрації 04 лютого 2008 року.

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що Банком було надано арбітражному керуючому згоду на здійснення продажу вищезазначеного предмету іпотеки (квартири) в межах процедури банкрутства ФОП ОСОБА_6, рішення суду про банкрутство якого у подальшому було скасовано, а справу про банкрутство припинено 06.06.2011 року.

При вищевикладених обставинах договір купівлі-продажу квартири, укладений 17.03.2011 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в межах процедури банкрутства, а не у відповідності до Закону України «Про іпотеку» (а.с.20-22), та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2014 року в іншій справі ЄУН № 335/819/14ц (а.с. 25-26) за позовом Банку до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яким було відмовлено Банку у задоволенні позову, та яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій (а.с. 27-29), самі по собі не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про відсутність у цій справі підстав, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», для припинення іпотечного договору №ZPCOG3 від 04.02.2008 р., укладеного між Банком та ОСОБА_6 (а.с. 15-18).

Позовні вимоги позивача у цій справі про припинення (зняття) в Державному реєстрі іпотек обтяження (іпотеку) за реєстраційним номером 11170974 від 16.05.2011 р. та в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером 11170906 від 16.05.2015 р. є похідними за своїм змістом від первісних позовних вимог позивача у цій справі про визнання припиненим іпотечного договору №ZPCOG3 від 04.02.2008 р., укладеного між Банком та ОСОБА_6, а тому у разі відмови судом першої інстанції у цій справі у задоволенні первісних позовних вимоги позивача, похідні від них вимоги позивача у цій справі також не підлягали задоволенню.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_11, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору (а.с.111), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_12ОСОБА_13