РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 р. м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої - судді Логінової С.М.

при секретарі Ленчицькій А.Б.

за участю позивача - ОСОБА_1,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

за участю відповідача - ОСОБА_3,

за участю представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ЖЕО кооперативних будинків, Управління житлово-комунального господарства про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в квартирі, скасування свідоцтва про право власності на квартиру

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ЖЕО кооперативних будинків, Управління житлово-комунального господарства про визнання права спільної сумісної власності, скасування свідоцтва про право власності на квартиру і визнання права власності на частку в квартирі, посилаючись на те, що 07.05.2015 р. помер її колишній чоловік - ОСОБА_5.

З ОСОБА_5 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 09.08.1970 р. Вони проживали однією сімєю до моменту розлучення 29.09.1993 р.

За час їх спільного проживання ОСОБА_5 з метою забезпечення сімї житлом в 1970 р. став членом житлово-будівельного кооперативу "Берізка", який був створений на ХЗТП і їх сімя виплачувала пайовий внесок за квартиру. Першим сплаченим внеском була сума в 2500 крб.

Рішенням виконкому Хмельницької міської ради від 12.04.1973 р. №87 на їх сімю, яка складалася з 5 чоловік, була надана трикімнатна квартира № 23 у м. Хмельницькому по вул. Трудовій 13. Був повністю сплачений пайовий внесок за квартиру, який складав 5500 крб.

Відповідно, законом захищено її право, як колишньої дружини, на рівноцінне, разом з ОСОБА_5, як членом кооперативу, право на отриману квартиру.

Після їх офіційного розлучення і припинення шлюбних відносин та необхідністю з її сторони догляду за престарілою матірю вимушена була залишити місце проживання в їх спільній квартирі і перейти жити до матері.

ОСОБА_5 визнавав її права на квартиру і вона вважала, що її права, як співвласника, є захищеними і непорушними.

Після смерті ОСОБА_5 вона вирішила реалізувати своє законне право і звернутись за його оформленням.

Визнає строки позовної давності такими, що не спливли, оскільки вона дізналася про факт порушення свого права після смерті чоловіка після звернення з заявою до нотаріуса.

ОСОБА_1 просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію прав власності на квартиру за ОСОБА_5.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач та її представник позов визнали частково, посилаючись на те, що відповідач не здійснювала оплату по утриманню означеної квартири, яку вона, як співвласник, повинна здійснювати.

Представник третьої особи - ЖЕО кооперативних будинків у судове засідання не зявився, направив заяву про слухання справи у його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи - Управління житлово-комунального господарства у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про власність" член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому у користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи".

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України ( в редакції , чинній на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що узгоджується із змістом ст. 370 Цивільного кодексу України, відповідно до якої частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявною на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що 07.05.2015 р. помер колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БВ № 255506.

З ОСОБА_5 позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з 09.08.1970 р. до 28.09.1993 р.

За час їх спільного проживання ОСОБА_5, з метою забезпечення сімї житлом в 1970 р. став членом житлово-будівельного кооперативу "Берізка", який був створений на Хмельницькому заводі трансформаторних підстанцій. Їх сімя сплачувала пайові внески за кооперативну квартиру.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 12.04.1973 р. №87 на їх сімю, яка складалася з 5 чоловік, була надана трикімнатна квартира №23, будинку13 по вул. Трудовій у м. Хмельницькому. Сума першого внеску складала 2500 крб. Всього було сплачено пайових внесків на суму 5500 крб.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має права на 1/2 частину у квартирі АДРЕСА_2, як один із подружжя, оскільки означена квартира була придбана подружжям у період шлюбу за спільні кошти.

Відповідно до ст. 11, ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) перебіг трирічного строку позовної давності для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, обчислюється не з моменту розірвання шлюбу, а з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно, що мало місце після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починаєтеся від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності за зверненням до суду за захистом свого права, оскільки до дня смерті ОСОБА_5 вважала, що її право власності на означену квартиру захищене.

За таких обставин слід скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_5 від 7.05.2008 р., видане Управлінням житлово-комунального господарства.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ЖЕО кооперативних будинків, Управління житлово-комунального господарства про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину квартири задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_5 від 7.05.2008 р., видане Управлінням житлово-комунального господарства.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1038,40 грн.

На рішення через суд першої інстанції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особою, без участі якої проголошено рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Логінова С.М.