Ухвала іменем україни 20 січня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Мартинюка В.І., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2013 року позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 08 жовтня 2009 року був укладений договір дарування, відповідно до умов якого вона передала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у дар своїй дочці - ОСОБА_7 Посилаючись на те, правочин вчинений під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби) та внаслідок психологічного тиску і обману з боку відповідача, оскільки не мала на меті укладати договір дарування, вважаючи, що підписує договір довічного утримання, просила суд визнати його недійсним. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з недоведеності належними та допустимими доказами, що в момент укладання спірного договору позивач не усвідомлювала характер вчинюваних нею дій і що його укладення відбулось під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах через тяжку хворобу. Крім того, судами зазначено, що позивачем не надано доказів примусу на укладення оспорюваного договору з боку відповідача та членів сім'ї, а також вчинення його під впливом помилки або обману. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні правовідносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, однією з підстав для визнання правочину недійсним є вчинення йогодієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК Українизобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 липня 2014 року у справі призначено психіатричну експертизу. Згідно з актом судово-психіатричного експерта від 27 листопада 2014 року № 602: на час дослідження ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає психічним розладом у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції. Ступінь недоумства у досліджуваної на даний час такий, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Даним розладом ОСОБА_6 страждає орієнтовно з 2008 року. Станом на 08 жовтня 2009 року ОСОБА_6 виявляла ознаки тривожно-депресивного розладу у особи з судинною (атеросклеротичною) деменцією. Взаємообтяжуюча комбінація афективних та інтелектуально-мнестичних порушень внаслідок вищезазначених психічних розладів на момент укладання та підписання договору дарування квартири від 08 жовтня 2009 року позбавляла ОСОБА_6 можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а. с. 19). Встановивши, що проведеною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції не врахував, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами,будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім того, за змістомст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживання позивача в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. З огляду на те що позивач є особою похилого віку (1938 року народження), в силу наявних захворювань потребує сторонньої допомоги, спірна квартира є її єдиним житлом, в якому вона продовжує проживати, та, враховуючи, що оскаржувані судові рішення не містять переконливих доводів правильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, висновки судів про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним є передчасними. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позов про визнання договору дарування недійсним заявлено на підставі ст. ст. 225, 229, 230, 231, 233 ЦК України. При цьому суд першої інстанціїне звернув уваги, що такі підстави є взаємовиключними та самостійними для визнання правочину недійсним, та в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право уточнити підстави позову з огляду на обраний ним спосіб захисту порушеного права. Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15), рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік