АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/463/15-ц Номер провадження 22-ц/786/461/16Головуючий у 1-й інстанції Хоменко О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 "Приватбанк" на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового приміщення.

.

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, прохаючи звернути стягнення на будинок загальною площею 67,10 кв.м., житловою площею 47,20 кв.м., що розташований за адресою: Лохвицький р-н, с. Токарі, вул. Шевченка, буд. 36, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та (або) проживають у вказаному житловому будинку.

Зазначений позов мотивований тим, щовідповідно до укладеного договору № PLFWGA00000007 від 11.07.2007 року ОСОБА_3 у цей же день отримала кредит у розмірі 27850,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 11.07.2017 року. Згідно з умовами зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця в період сплати, шляхом надання банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення вищезазначених умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.12.2014 року має заборгованість у розмірі 39820,21 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № PLFGA00000007. Відповідно до вказаного договору відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 67,10 кв.м., житловою площею 47,20 кв.м, що розташований за адресою: Лохвицький р-н, с. Токарі, вул. Шевченка, 36. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 32000 грн. 00 коп.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. У рахунок погашення суми боргу ОСОБА_3 за кредитним договором від 11.07.2007 року в розмірі 39820,21 грн., а саме: 25918,46 грн. заборгованість за кредитом; 7556,99 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 634,48 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 3575,98 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1884,30 грн. штраф ( процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11.07.2007 року, який укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ЗАТ "Приватбанк" шляхом продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою Полтавська область, Лохвицький район, с. Токарі, вул. Шевченка, буд. 36, який належить ОСОБА_3 на праві приватної власності за ціною, не меншою за звичайні ціни на цей вид майна, згідно з оцінкою, проведеною суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом з укладеним від імені ПАТ КБ "Приватбанк" договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно судовий збір в розмірі 763,80 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та (або) проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), що розташований за адресою: Лохвицький район, с. Токарі, вул. Шевченка, 36, його у вказаній частині оскаржив позивач ПАТ КБ «Приватбанк».

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що рішення є незаконним та необґрунтованим, так як виходячи зі змісту ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, зазначення судом у рішенні іншого постійного жилого приміщення, є правовим наслідком та обов`язковою дією суду при задоволенні позовних вимог про виселення, а отже, відсутність іншого постійного житла не може бути самостійною правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що цільовим призначенням кредиту, який отримав відповідач є придбання житлового будинку. Апелянт також посилався на ту обставину, що відповідачі мають у власності інше житлове приміщення, а тому щодо них у банку відсутня необхідність в наданні їм житлового приміщення при виселенні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з нормою ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, відповідно до укладеного договору за № PLFWGA00000007 від 11.07.2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 27850,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.07.2017 року .

Відповідно до умов зазначеного кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти - щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати (а.с. 15-18).

В порушення зазначених умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що вірно встановлено місцевим судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором у відповідача ОСОБА_3 перед банком станом на 30.12.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 39820,21 грн. (а.с. 6-9).

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11.07.2007 року уклали договір іпотеки № PLFWGA00000007. Згідно з договором іпотеки відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 67,10 кв. м., житловою площею 47,20 кв.м., який розташований за адресою: Лохвицький район, с. Токарі, вул. Шевченка, 36. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 32000,00 грн. (а.с. 26-28).

У відповідності до норми ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Згідно з нормою ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 37 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (згідно з ст. 33 це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволеними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку») іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням. Таким чином, законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обов"язку направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Проте, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов`язанням, надіслав повідомлення боржнику (іпотекодавцю) про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільного звільнення житлового будинку у разі продовження порушення (а.с. 10-14).

Місцевим судом також правильно встановлено, що будинок, в якому проживають відповідачі, був придбаний не за рахунок кредиту, відповідач ОСОБА_3 згідна з ціною предмета іпотеки в розмірі 32000 грн., окрім того встановлено, що в будинку розташованому за адресою Лохвицький район, с. Токарі, вул. Шевченка, 36, зареєстровані та проживають двоє неповнолітніх дітей, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Токарівської сільської ради Лохвицького району Полтавської області (а.с. 58).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуванню підлягають як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Так судом вірно встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок позивача про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла є помилковим.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що виходячи зі змісту ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, зазначення судом у рішенні іншого постійного жилого приміщення, є правовим наслідком та обов`язковою дією суду при задоволенні позовних вимог про виселення і відсутність іншого постійного житла не може бути самостійною правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Помилковими є і доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано цільове призначення кредиту, який отримала відповідач ОСОБА_3, а саме: на придбання житлового будинку. Адже виходячи зі змісту вищезазначених норм Закону України «Про іпотеку» та ЖК УРСР, значення має походження саме предмету заставного майна, а не цільове призначення кредитних коштів.

Щодо посилань апелянта на ту обставину, що відповідачі мають у власності інше житлове приміщення, а тому щодо них у банку відсутній обов`язок в наданні їм іншого житлового приміщення при виселенні, вони також є помилковими, адже позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів наявності у відповідачів у власності інших житлових приміщень і такі його доводи базуються виключно на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

ОСОБА_5

З оригіналом згідно: ОСОБА_1