Провадження № 2/127/572/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання матеріалів та обладнання спільною сумісною власністю подружжя та стягнення половини їх вартості,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати матеріали та обладнання, що були використанні під час будівництва та ремонту, спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідача на його користь половину їх вартості в розмірі 154 651,20 грн. Свої вимоги мотивував тим, сторони з 12.06.1996 року по 17.02.2009 року перебували в шлюбі. Сімя проживала в квартирі належній відповідачці. Оскільки вказана квартира потребувала ремонту, сторони, перебуваючи в шлюбі, відремонтували її, а також здійснили добудову до неї. Прибудова зводилась з отриманням відповідних дозволів. В результаті цієї прибудови площа квартири збільшилась до 109,7 кв.м. Однак, квартира з урахуванням проведених робіт з перепланування та прибудови в експлуатацію не прийнята, а за відсутності державної реєстрації здійсненого будівництва в складі квартири, обєктом спільної власності вважає будівельні матеріали та обладнання, що були використанні для будівництва. Зважаючи, що сторони не досягли згоди щодо поділу майна, а відповідачка користується результатом спільної праці та коштів, позивач і звернувся до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовні заяві, просила їх задовольнити.

Відповідач та її представник заперечували щодо задоволення позову, надавши письмові заперечення. При цьому вказували, що обставинам участі позивача у здійсненні прибудови та ремонту квартири, його проживанню в ній уже надано оцінку при розгляді інших справ за участі цих же сторін, про що наявні судові рішення. До того ж звернули увагу, що будівництвом та ремонтом квартири займалися батьки відповідачки за свої кошти. Також відмічали, що в листопаді 2008 року квартира знаходилася в аварійному стані та мешканці квартири змушені були відселитися, а відновлювальні роботи в квартирі проводилися винуватцем пошкоджень - ОСОБА_3 та за її ж кошти.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтверджували факт здійснення батьками відповідачки ремонтних робіт та прибудови до спірної квартири. При цьому вказували, що позивач по справі в цей час був студентом та проходив інтернатуру в Києві, а тому ні коштами, ні трудової участі не приймав. Також наголошували, що в 2008 році, зважаючи на аварійний стан квартири, її мешканці були відселені, а ремонті роботи у звязку з цим проводив заподіювач пошкоджень. Свідок ОСОБА_7 вказував, що надавав транспортні послуги відповідачці по перевезенню будівельних матеріалів, зокрема під час будівництва прибудови до спірної квартири, однак не відмічав, щоб вказаним займався позивач по справі.

Свідок ОСОБА_8 зазначала, що в 1994 році вона виконувала ремонтні роботи в квартирі по вул.Соборній на замовлення ОСОБА_4, квартира була капітально відремонтонована.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині права спільної власності на майно та нормами КпШС України та Сімейного кодексуУкраїни в частині регулювання питань права спільної сумісної власності подружжя, права подружжя на поділ такого майна.

Судом встановлено, що з 12 червня 1996 року по 17 лютого 2009 року сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 (яка до переміни прізвища в 1995 році мала прізвище Мартиненко) на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 1994 року належить квартира АДРЕСА_1. Дана обставина визнається сторонами, а також встановлена рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2013 року по справі №212/2-1820/11.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.03.2000 року №352, ОСОБА_2 надано дозвіл на проектування прибудови до квартири №11 в житловому будинку №75 по вул.Соборній, а рішенням цього ж органу від 27.07.2000 №1003 - дозвіл на прибудову до квартири №11 в житловому будинку №75 по вул.Соборній в м.Вінниці.

28 серпня 2000 року міська інспекція державного архітектурно-будівельного контролю надала дозвіл ОСОБА_2 на виконання будівельних робіт зі спорудження прибудови до вказаної квартири. Строк його дії до 01.01.2002 року.

30 серпня 2000 року ОСОБА_2 був укладений контракт з Вінницькою ПМК-30 Вінницького облагробуду на будівництво прибудови.

Як вбачається з копії технічного паспорту, наявного в матеріалах справи, будівництво прибудови проведено, однак прибудова не введена в експлуатацію, що також визнається сторонами.

07 листопада 2008 року міською комісією з питань техногенної-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій виконавчого комітету Вінницької міської ради (протокол №12) було визнано небезпечним знаходженням у будинку 75 по вул.Соборній ( виникли ознаки руйнування стін у вигляді тріщин) та запропоновано мешканцям будинку тимчасово відселитися з квартир. Як вбачається з відповіді виконавчого комітету Вінницької міської ради від 02.12.2008 року №04-3-17-7205, тріщини та просідання фундаменту цього будинку виникли внаслідок будівельних робіт, які проводилися приватним підприємцем ОСОБА_3 10 листопада 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був проведений огляд квартири АДРЕСА_2 та встановлені пошкодження, як в приміщеннях основної квартири, так і прибудови. Як вбачається з акту виконаних робіт від 15.10.2009 року, ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_3 здійснені ОСОБА_3 за її рахунок на суму 73 000 грн.

В 2013 році позивач звертався до суду з позовом про визнання цієї квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину квартири. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2013 року у справі №212/2-1820/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за С.Л., за участі третьої особи, яка не заявляє самосійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4, про визнання права власності та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за нею право особистої власності на матеріали та обладнання, що використані при зведені приміщень у прибудові до квартири АДРЕСА_4. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2013 року рішення набрало законної сили в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасоване, а її позовна заява залишена без розгляду за її заявою.

Позивач, звертаючись знову до суду з позовом, зазначає, що під час шлюбу та за спільні кошти була відремонтована стара частина квартири та проведено будівництво прибудови, а вартість квартири збільшилась за рахунок спільних трудових та грошових затрат, однак вона не введена в експлуатацію та юридично не існує, тому просить стягнути на його користь ? частки вартості будівельних матеріалів та обладнання, що були використані під час ремонту та будівництва.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статтях 22, 25 КпШС України ( зважаючи на час виникнення спірних правовідносин). Аналогічна норма міститься і в ст. 60 СК України.

За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідні правові висновки, висловлені Верховним Судом України в цілому ряді справ, зокрема, в справах №6-606 цс15, №6-612 цс15, № 6-79цс13.

Так, судом встановлено, що в 2000-2001 роках ( в час перебування сторін в шлюбних відносинах) було проведено будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_2 та частково проведений ремонт.

Разом з тим, суд враховує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2013 року у справі №212/2-1820/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участі третьої особи на боці позивач, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4, про визнання права власності та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, яке набрало законної сили в частині позову ОСОБА_10 відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області від 23 жовтня 2013 року, в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Зокрема, суд, розглянувши справу, встановив, відсутність у подружжя ОСОБА_2 станом на 2000-2001 роки власних коштів, необхідних для зведення вищевказаної прибудови та проведення капітального ремонту.

Судом встановлено, що станом на 2000-2001 роки бюджет сімї ОСОБА_2 (подружжя та двохрічний син) складала заробітна плата дружини-лікаря невропатолога; чоловік ОСОБА_11 в 1999-2000 роках студент 6-го курсу Вінницького національного медичного університету стипендії не отримував, з 01.08.2001 року прийнятий в МКЛ №2 на 0,5 ставки лікаря-стоматолога. Згідно довідки управління охорони здоровя та курортів від 03.02.2012 року №07-391 ОСОБА_11 в 2000-2001 року проходив очну-заочну інтернатуру по щелепно-лицьовій хірургії в м.Києві та за інформацією УЖБ Управління справами ВРУ з 15.05.00 року по 30.11.00 року його місце проживання було зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом встановлено також, що факт фінансування будівництва прибудови до квартири належної ОСОБА_2 зі стадії проектування до виконання здійснено за рахунок власних коштів батьків, наданих особисто доньці виключно на зазначені цілі для поліпшення стану її власної нерухомості.

Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлені ці обставини.

Не встановлено судом і факт трудової участі позивача у будівництві цієї прибудови. Жодного доказу щодо цієї обставини позивачем не надано. Спростовують вказані доводи позивача і показання свідків. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в період її будівництва, позивач проживав в м. Києві та проходив інтернатуру.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та вищевказане рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення позову щодо відшкодування вартості будівельних матеріалів, що були використані під час будівництва прибудови до квартири.

Щодо участі в ремонті квартири (в старій частині квартири), то як встановлено в судовому засіданні, стара частина квартира не потребувала ремонту, зокрема вказане підтверджується показами свідків. Разом з тим, сторона відповідача визнає обставину проведення в цій частині ряду ремонтних робі в період 2000-2001 року, зокрема із заміни вікон, поклейки шпалер, обкладення кахлем ванної кімнати, а тому дана обставина в силу положень ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Проведення інших видів робіт в цій частині квартири жодним доказом не доводиться.

При цьому позивачем не надано будь-яких доказів в підтвердження обставин його участі в даному ремонті. Щодо посилання представника позивача на надані накладні, в тому числі і ті, які видані на імя відповідачки у справі, то суд звертає увагу, що підтвердженням участі, як вказувалося вище, є не лише факт його придбання в період шлюбу, а і джерело придбання.

При цьому, враховуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.06.2013 року у справі №212/2-1820/11, суд вважає встановлений факт відсутності у подружжя власних коштів для проведення капітального ремонту, а відповідно грошової участі позивача в вказаному ремонті, якою позивач обґрунтовував свою вимогу. Не підтверджує вказану обставину і договір купівлі продажу житлового будинку в с.Глиноє Слободзейського району від 12.01.2001 року, на який посилається представник позивача. Його доводи ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим. Щодо тверджень про зайняття ним підприємницькою діяльністю, то суд звертає увагу, що позивач як фізична особа-підприємець зареєстрований лише в 2005 році, тоді як будівництво прибудови та ремонт здійснювався в 2000-2001 роках. Посилання ж його представника, що регулювання реєстрації підприємницької діяльності, якою займався позивач, визначено лише Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, який вступив в силу з 2004 року, не заслуговує увагу, зважаючи, що питання реєстрації фізичних осіб, які займалися підприємницькою діяльністю, в тому числі посередництвом в торгівлі та торгівлею, до 2004 року регулювалися постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1998 року №740.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12007 року №7 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.12.2009 року в справі №2-6999/09, позивач ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі з листопада 2008 року. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2008 року в будинку 75 по вул.Соборній в м.Вінниці виникли ознаки руйнування стін у вигляді тріщин та просідання фундаменту, внаслідок чого мешканцям було запропоновано відселитися з квартир, в тому числі із квартири №11. Як свідчить повідомлення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 02.12.2008 року №04-3-17-7205, тріщини та просідання фундаменту цього будинку виникло внаслідок будівельних робіт, які проводилися приватним підприємцем ОСОБА_3 10 листопада 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був проведений огляд квартири №11 та встановлені її пошкодження. Як слідує з акту виконаних робіт від 15.10.2009 року, ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_3 здійснені ОСОБА_3 за її рахунок на суму 73 000 грн. Позивач заперечує щодо наданих відповідачем доказів, натомість доказів, які б спростовували вказані обставини суду не надав.

Таким чином, зважаючи на недоведеність цієї вимоги, і в цій частині вимог слід відмовити.

При цьому висновок експертизи не може бути взятий судом до уваги, зважаючи на відмову в задоволенні позову.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то в даному випадку суд зважає на розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постанові від 18.12.2009 року №14, відповідно до яких, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 25 КпШС України, ст. ст. 60, 69, 71 СК України, ст. ст. 319, 325, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання матеріалів та обладнання спільною сумісною власністю подружжя та стягнення половини їх вартості відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний термін з дня його проголошення.

Суддя: