Справа № 199/6302/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову посилався на те, що 17.04.2007 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-302/117/2007, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 46121,52 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки: 2,99% + FIDR на весь строк дії договору - до 17.04.2032 року.

У забезпечення зобовязань за кредитним договором №ML-302/117/2007 від 17.04.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки №PCL-302/117/2007, відповідно до якого в іпотеку ОСОБА_1 було передано домоволодіння №5 по вул. Полєнова у місті Дніпропетровську.

Позивач зазначає, що відповідачем не було надано належним чином і в повному обсязі інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, відсутній графік погашення кредиту і лише зазначена сума щомісячного платежу, що становить 441,00 долар США, що порушило його право, як споживача фінансових послуг згідно з вимогами ст. 11 Згідно п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримати повну інформацію щодо доцільності та вигідності укладання даної кредитної угоди.

Також позивач вважає, що договір споживчого кредиту містить положення, які значно погіршили його положення, як споживача за споживчим кредитом, по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України, зокрема, наданий кредит у доларах США порушив норми ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. З Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. ст. 6, 7 постанови Національного банку України №200 від 30.05.2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», тому наголошує, що використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір умови, яка є дискримінаційною (такою, що діє всупереч принципу добросовісності, маючи наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача), що значно погіршує становище позивача, як споживача, порівняно з відповідачем.

Приховавши від позивача реальний розрахунок по кредитному договору з метою отримання додаткового прибутку є обставинами, через які позивач вважає, що був введений в оману, оскільки в момент підписання договору не був проінформований про можливість суттєвого збільшення щомісячного платежу у порівнянні з первинною, та за таких обставин оспорюваний кредитний договір від 17.04.2007 року не було б укладено, тому просив суд визнати кредитний договір від 17.04.2007 року недійсним.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «ОТП Банк» - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, в позовних вимогах відмовити через безпідставність.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.04.2007 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-302/117/2007, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 46121,52 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки: 2,99% + FIDR на весь строк договору - до 17.04.2032 року.

У забезпечення зобовязань за кредитним договором №ML-302/117/2007 від 17.04.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договорів іпотеки №PCL-302/117/2007, відповідно до якого в іпотеку позивачем було передано домоволодіння №5 по вул. Полєнова у місті Дніпропетровську.

Відповідач ПАТ «ОТП Банк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що не спростовує позивач.

На виконання умов кредитного договору від 17.04.2007 року позивачем регулярно вносились періодичні щомісячні платежі, що підтверджується даними реєстру платіжних документів до кредитного договору №ML-302/117/2007.

За вимогами статей 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Відповідно до ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Разом з тим, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Так основним законодавчим актом, регулюючим правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

При цьому, згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрі України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване у Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Крім того, як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.10 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на зазначене вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Що стосується вимог підпункту «в» п.4 ст.5 зазначеного Декрету КМУ щодо наявності індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на теперішній час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою нормою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з розясненням Національного Банку України від 07 грудня 2009 року № 13-210/7871-22612 - операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Дозвіл ПАТ «ОТП Банк» був виданий НБУ 08.11.2006 року за №191-1 з додатком до дозволу, в якому зазначений перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ «ОТП Банк».

Крім того, згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Посилання позивача щодо недійсності правочину, а саме кредитного договору, є хибними, оскільки факт підписання ним кредитного договору свідчить про згоду останнього з його умовами, в тому числі про отримання кредиту у доларах США. Крім того, ніщо не перешкоджало йому отримати кредит у національній валюті.

Також суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Спірний договір був підписаний сторонами 17.04.2007 року, однак з позовом до суду позивач звернувся 06.09.2016 року, до звернення позивача до суду він погоджувався із всіма умовами укладеного з Банком кредитного договору, про що свідчать факти повернення ним, починаючи з 2007 року, кредитних коштів разом із нарахованими відсотками в повному обсязі, встановлені договором та графіком погашення кредиту, відсотків та винагороди до 2014 року включно.

Таким чином, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, до ухвалення рішення представник відповідач ПАТ «ОТП Банк» було заявлено клопотання про застосування наслідків порушення строків позовної давності. Заяви про поновлення вказаного строку позивач не надав та клопотання з цього приводу не заявляв.

До посилань позивача про те, що він не був проінформований, щодо строків оспорювання правочинів, суд ставиться критично та вважає, що це не є правовою підставою для визнання оспорюваного кредитного договору від №ML-302/117/2007 від 17.04.2007 року недійсним.

З урахуванням викладеного, суд вважає ОСОБА_1 в позові до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, - відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 88, 57-60, 209, 212-215, 222 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя Л.Г.Якименко