провадження № 2/760/44/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

За участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

За участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна Алла Анатоліївна, про визнання договору недійсним та витребування майна, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

11.11.2015 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною Аллою Анатоліївною 10 лютого 2010 року, зареєстрований за № 89, бланк серії ВМК № 686397; витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 02.02.2010 ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 25.12.2009, купив у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. та відповідно до вимог чинного законодавства зареєстрований в органах БТІ.

Однак, нещодавно позивач дізнався, що придбана ним квартира вибула із власності позивача без його відома та виставлена ріелторами на продаж.

Так, 10.02.2010 спірна квартира була відчужена на користь ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А.

Зі сторони продавця, тобто позивача, цей договір нібито був підписаний його представником ОСОБА_6, що діяв на підставі довіреності від 25.12.2009. Однак, ОСОБА_6 цей договір не підписував, оскільки навіть при візуальному порівнянні підпис є зовсім інший. Крім того, довіреністю від 25.12.2009 ОСОБА_6 був уповноважений лише на вчинення дій щодо придбання квартири. Повноважень на відчуження квартири у нього не було.

Також підпис приватного нотаріуса Рябикіної А. А. відтворений шляхом підроблення, оскільки при візуальному порівнянні не відповідає підписам на інших посвідчених нею документах.

У подальшому на підставі цього договору була проведена державна реєстрація права власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А.

15.06.2015 ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу, за яким відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, квартира вибула з власності позивача поза його волею, а в подальшому була відчужена ОСОБА_4

Таким чином, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.02.2010, оскільки при його укладенні було порушено частину другу статті 203 ЦК, тобто для його вчинення не було достатнього обсягу дієздатності представника. Крім того, позивач просив витребувати квартиру з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК, оскільки не є стороною другого правочину.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_3 (відповідач-1) у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник ОСОБА_4 (відповідача-2) у судове засідання не з'явився, подавши клопотання про відкладення судового засідання.

Суд журнальною ухвалою від 26.05.2016 відмовив у задоволенні клопотання у зв'язку з не наданням належних доказів поважності причин відсутності у судовому засіданні.

Присутній у попередніх судових засіданнях представник відповідача-2 позов не визнав.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна А. А. у судове засідання, однак надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Повідомила суд, що договір купівлі-продажу від 10.02.2010 вона не посвідчувала та просила прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

Громадянин Туркменістану ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 купити за ціну та на умовах за його розсудом квартиру у м. Києві та зареєструвати в Київському МБТІ право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_2

Для вчинення зазначених дій ОСОБА_2 видав ОСОБА_6 довіреність від 25.12.2009, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. та зареєстрована в реєстрі за № 1357 (а.с. 5, 102).

02.02.2010 ОСОБА_7 та ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 25.12.2009, уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 123,90 кв. м, житловою площею 64,90 кв.м.

Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. 02.02.2010 та зареєстрований в реєстрі за № 73 (а.с. 4, 97).

Згідно з реєстраційним посвідченням № НОМЕР_4 від 08.02.2010 квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с. 6).

Відповідно до технічного паспорту Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 21.01.2010 зазначена квартира складається з трьох кімнат житловою площею 64,9 кв. м, загальною площею 123,9 кв.м (а.с. 7-8).

10.02.2010 ОСОБА_10 від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 25.12.2009 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_2.

Зазначена угода оформлена договором купівлі-продажу квартири від 10.02.2010, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А. А. та зареєстрована в реєстрі за № 89 (а.с. 9).

Згідно з відміткою на договорі право власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру 15.02.2010 було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с. 9 зворот). Однак, з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.10.2015 № 14329 (И-2015) випливає, що згідно з реєстровими книгами Бюро станом на 31.12.2012 право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 не реєструвалося (а.с. 12).

15.06.2015 право власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. Цей факт встановлений на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39094403 від 15.06.2015 (а.с. 6).

У цей же день, 15.06.2015, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А., зареєстрований в реєстрі за № 1693 (а.с. 36-39).

За умовами цього договору ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_2.

15.06.2015 право власності ОСОБА_4 на вищезазначену квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. Цей факт встановлений на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 39098953 від 15.06.2015 (а.с. 35).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з таких підстав.

Частина перша статті 215 ЦК передбачає, що «підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу».

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК, відповідно до якої «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей».

Суд встановив, що стороною (продавцем) в оспорюваному правочині від 10.02.2010 є ОСОБА_6, який діяв від імені громадянина Туркменістану ОСОБА_2 на підставі довіреності від 25.12.2009 за реєстровим № 1357.

Зі змісту довіреності від 25.12.2009 за реєстровим № 1357 випливає, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 лише купити за ціну та на умовах за його (її) розсудом квартиру в м. Києві та зареєструвати у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, право власності на квартиру на ім'я довірителя.

Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов'язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень.

Частина перша статті 241 ЦК передбачає, що «Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання».

Враховуючи те, що позивач не уповноважував на продаж квартири ОСОБА_6, який уклав договір з перевищенням повноважень, а позивач у свою чергу його не схвалив, договір купівлі-продажу квартири від 10.02.2010 суперечить вимогам, передбаченим Цивільним кодексом, а тому є недійсним.

Крім того, суд враховує, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна А. А. не посвідчувала договір купівлі-продажу квартири від 10.02.2010, про що вона зазначила у листі до суду (а.с. 96, 110).

Також цей факт встановлений і на підставі перевірки, здійсненої Головним територіальним управлінням юстиції, відповідно до якої за реєстровим № 89 приватним нотаріусом Рябикіною А. А. 05.02.2010 вчинено іншу нотаріальну дію, яка не пов'язана з договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с. 120).

За правилами частини першої статті 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що «Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів» (пункт 22).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, суд констатує, що позивач обрав правильний спосіб захисту, а саме витребування спірної квартири, яка перебуває у незаконному володінні відповідача-2.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суд має на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження (пункти 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014).

Таким чином, враховуючи те, що спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі, продавець не мав права на її відчуження, а відповідач-2 не є добросовісним набувачем, суд дійшов висновку про витребування у відповідача-2 спірної квартири на користь позивача.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Розподіляючи судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд зазначає, що на користь позивача належить стягнути судовий збір з відповідача-1 в розмірі 487,20 грн., а з відповідача-2 - 6090 грн.

Керуючись статтями 203, 215, 388 ЦК, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рябикіна Алла Анатоліївна, про визнання договору недійсним та витребування майна - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною Аллою Анатоліївною 10 лютого 2010 року, зареєстрований за № 89, бланк серії ВМК № 686397.

Витребувати у ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2).

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 6 090 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко