Ухвала

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 31 серпня 2007 року сторони уклали кредитний договір № CSRKAU00100031, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачеві кредит у розмірі 39 148 грн 96 коп. терміном до 30 серпня 2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки і в порядку, встановленими кредитним договором.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.

Також умовами договору передбачено, що у випадку порушення зобов'язань відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Оскільки за вказаним кредитним договором мали місце порушення зобов'язань, станом на 24 жовтня 2014 року відповідач має заборгованість в розмірі 273 486 грн 48 коп., з яких: борг за кредитом - 33 962 грн 69 коп.; борг за відсотками за користування кредитом - 82 760 грн 71 коп.; борг за комісією - 3 288 грн 60 коп.; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 153 474 грн 48 коп.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 31 серпня 2007 року № CSRKAU00100031 за тілом кредиту - 20 262 грн 57 коп., за відсотками за користування кредитом - 2 844 грн 87 коп., за комісією - 3 288 грн 60 коп., за пенею - 10 тис. грн, судовий збір - 364 грн, всього: 36 760 грн 04 коп.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року зазначене судове рішення в частині стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та судового збору змінено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CSRKAU00100031: за кредитом - 24 526 грн 03 коп., за процентами за користування кредитом - 26 211 грн 26 коп., за пенею - 5 тис. грн та 563 грн 53 коп. судового збору.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2015 року в частині стягнення боргу за комісією в розмірі 23 538 грн 58 коп. залишено без змін.

У решті позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені в справі рішення в частині відмови у стягненні сум скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення боргу за тілом кредиту в розмірі 20 262 грн 57 коп., суд першої інстанції виходив із того, що крім фактично отриманих грошових коштів в сумі 38 765 грн 48 коп. до тіла кредиту позивачем враховано страхові платежі в розмірі 18 119 грн 43 коп. та 383 грн 48 коп. Між тим, як встановлено судом, договори страхування наземного транспортного засобу, належного ОСОБА_1, укладені не були, а позивачем факт їх укладення не доведений, тому дійшов висновку, що підстав для стягнення кредитних коштів у розмірі 18 119 грн 43 коп. та 383 грн 48 коп. немає.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені відсотки можуть бути нараховані за процентною ставкою, визначеною в договорі - 14,04 % річних, оскільки належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог в частині нарахування боргу за відсотками, збільшення відсоткової ставки з 01 листопада 2008 року до 30 серпня 2014 року позивачем не надано.

При задоволенні вимог про стягнення комісії судом враховано ту обставину, що ОСОБА_1 визнала розмір заборгованості за комісією - 3 288 грн 60 коп.

Щодо визначення розміру пені, суд виходив із того, що її розмір, визначений позивачем, не відповідає положенням закону, оскільки 153 474 грн 48 коп., є явно завищеною сумою, тому пеня має бути зменшена до 10 тис. грн.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та судового збору, зазначав наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач подав до суду заяву від 16 вересня 2015 року про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір неустойки, не врахував наведені вимоги закону та не звернув увагу на те, що відповідач звернувся до суду із заявою про застосування спеціальної позовної давності.

При цьому згідно з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції має право зменшити розмір неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, але лише після того, коли вона буде правильно обчислена.

На порушення наведених вимог закону суд першої інстанції не обчислив розмір пені, а застосував до спірних правовідносин норму ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Оскільки у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позивача виникло право на стягнення пені, до суду він звернувся з позовом 27 січня 2015 року - поза межами строку дії договору, який діяв до 30 серпня 2014 року, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в межах одного року до дня пред'явлення позову - з 27 січня до 24 жовтня 2014 року.

На вимогу суду апеляційної інстанції банком надано розрахунок пені з 27 січня 2014 року (за 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду) до 24 жовтня 2014 року (дату, станом на яку банк визначив заборгованість позивача при звернені до суду), яка становить 10 190 грн 53 коп.

Апеляційний суд погодився з розрахунком пені, наданим позивачем.

Разом із тим апеляційний суд зазначав, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за власною ініціативою.

Тому, враховуючи розмір боргового зобов'язання, те, що на виконання судового рішення від 27 вересня 2011 року предмет застави позивачем 25 травня 2013 року був реалізований, що відповідно вплинуло на його вартість, до часу звернення з даним позовом до суду позивачем будь-яких дій щодо стягнення суми боргу, визначеної, зокрема й судом, здійснено не було, з даним позовом до суду позивач звернувся 27 січня 2015 року - поза межами строку дії договору, апеляційний суд вважав за необхідне зменшити розмір пені з 10 190 грн 53 коп. до 5 тис. грн.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

О.М.Ситнік