АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/532/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В.,Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3- ОСОБА_6 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус»» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус»» у Дзержинському районі м. Харкова, про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

03 липня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту у розмірі 22645,05 грн. Позов був обґрунтований тим, що відповідно до укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_3 договору від 25 травня 2006 року він в той же день отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Отримавши від банку кредитні кошти, відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов?язання за кредитним договором у повній мірі не виконував, внаслідок чого станому на 31.12.2013 року виникла заборгованість на зазначену суму, яка складається з наступного: 4998,66 грн. - заборгованість за кредитом; 16091,86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також - штрафи: 500 грн., фіксована частина, 1054,53 грн. - процентна складова.

Зобов?язання ОСОБА_3 за вказаним договором було забезпечено договором поруки у розмірі 10000 грн., укладеного між банком і другим відповідачем, ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» в особі його філії у Дзержинському районі м. Харкова, у солідарному порядку.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12645,05 грн. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус»» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус»» у Дзержинському районі м. Харкова та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 10000,00 грн. та стягнуто судові витрати з ОСОБА_3 у розмірі 243,60 грн.

08.07.2015 року ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 грудня 2014 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 грудня 2014 року.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням, представник ОСОБА_3- ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить заочне рішення районного суду скасувати та призначити справу до розгляду в загальному порядку, посилаючись на те, що рішення незаконне, необгрунтоване, ухвалено з порушенням норм чинного законодавства, не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги у передбачених ст. 303 ЦПК України межах, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору б/н від 25.05.2006 року ОСОБА_3 в той же день отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно до умов укладеного договору, він складається із Заяви позичальника, яку підписав відповідача, та Умов та правил надання Банківських послуг (далі - Умови).

Взяті на себе зобов?язання по кредитному договору банк виконав повністю та надав у користування відповідачу шляхом видачі кредитної картки із зазначеним лімітом та строком дії до травня 2009 року (а.с. 14 на звороті). Згідно до п. 5.3 Умов та відповідно до наданої позивачем довідки, з 28.07.2007 року банк збільшив ОСОБА_3 кредитний ліміт на вказаній картці до 5000 грн., що узгоджується із даними розрахунку заборгованості, згідно до якого відповідач 11.08.2007 року перевищив картковий ліміт 2600 грн. і у подальшому до листопада 2008 року використовував грошові кошти вже в межах ліміту 5000 грн. (а.с. 4-7). Виходячи з наведеного апеляційний суд відхиляє доводи скарги про недоведеність надання банком за вказаним договором кредиту грошових коштів у сумі 5000 грн. Належних і допустимих доказів на спростування зазначених у розрахунку сум, які використовувалися за допомогою картки, а також - зазначеної у позові суми заборгованості, - відповідач не надав.

Зобов?язання ОСОБА_3 за вказаним договором було забезпечено договором поруки у розмірі 10000 грн., у солідарному порядку, укладеного 01 вересня 2010 року між банком і другим відповідачем, ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» в особі його філії у Дзержинському районі м. Харкова.

Задовольняючи позов з посиланням на ст. 525, 526, 530, 628, 629 ЦК України, районний суд виходив з того, що банк повністю виконав взяті на себе зобов?язання за договором кредиту, а відповідач ОСОБА_3 припустився порушення умов договору, невід?ємною частиною яких є вищевказані Умови, внаслідок чого у нього виникла заборгованість станом на 31.12.2013 року 22645,05 грн., яка складається з наступного: 4998,66 грн. - заборгованість за кредитом; 16091,86 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також - штрафи: 500 грн., фіксована частина, 1054,53 грн. - процентна складова. Внаслідок цього у другого відповідача відповідно до вказаного договору поруки виникли солідарні зобов?язання в сумі 10 000 грн.

При цьому суд розглянув справу у заочному порядку, за відсутності відповідача, якого належним чином не повідомив про розгляд справи, оскільки помилково, з порушенням норм ст. 74 ЦПК України надсилав копію ухвали про відкриття провадження у справі та всі судові повістки не за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а в інше місце (а.с. 1, 28, 33, 39, 40, 48, 49, 50, 68), внаслідок чого позбавив позивача права доступу до суду, яке гарантується відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 р. При таких даних у районного суду були всі підстави для скасування заочне рішення і призначення справи до розгляду в загальному порядку, і внаслідок чого відповідач був позбавлений передбаченого у ст. 27 ЦПК України права надати докази на підтвердження заперечень проти позову та отримати вирішення судом своєї заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що він заявив районному суду у заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 52 на звороті).

При таких обставинах, відповідно до положень ч. 2 ст. 303 ЦПК України про усунення апеляційним судом порушень суду першої інстанції у дослідженні доказів та прав учасників судового засідання у наданні доказів, з огляду на передбачений ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» обов?язок апеляційного суду у контексті обставин цієї справи та виявлених процесуальних порушень з боку районного суду, колегія суддів вважає за необхідне розглянути заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності за позовною заявою банку, яку було надано до районного суду 03 липня 2014 року.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, від 18 червня 2014 року, від 01 жовтня 2014 року, при розгляді аналогічних цивільних справ № 6-14цс14, № 6-61цс14 , № 6-134цс14, - була викладена правова позиція, яка підлягає до застосуванню по цій справі в силу положень ст. 360-7 ЦПК України: відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 зазначеного Кодексу), а не закінченням строку дії договору.

Пункт 2 ч. 1 статті 208 ЦК України передбачає, що: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; яка цієї справи не стосується, вчиняють у письмовій формі.

Як безспірно встановлено апеляційним судом, останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив у листопаді 2008 року, строк дії картки, яку він отримав при укладенні договору закінчився у травні 2009 року, що зобов?язувало відповідача в цей строк повністю повернути отримані в кредит кошти (а.с. 4-7, 14). Представник відповідача заявив про те, що після закінчення дії першої картки на ім?я відповідача була видана друга картка, однак належними і допустимими письмовими доказами такий правочин, як це необхідно відповідно до вказаної норми ст. 208 ЦК України, а також вимагається ст. 218 ЦК України, до справи не було надано. При цьому колегія суддів відхиляє, як неналежний доказ, надану банком роздруківку скріншоту програми, в якій не міститься об?єктивних даних про отримання і використання відповідачем нової картки. В розрахунках заборгованості також відсутні відомості про використання відповідачем кредитних коштів після закінчення строку дії картки, травень 2009 року, яка йому була видана банком при укладенні договору (а.с. 4-7).

При таких обставинах, за недоведеністю, колегія суддів відхиляє вищевказані доводи представника банку.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Суд не з?ясував, що у даному випадку відповідно до пп.?3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицьовому боці карти (місяць і рік) і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, і що останній платіж здійснено в листопаді 2008?р., дія картки закінчилася у травні 2009?р., а з цим позовом до суду банк звернувся лише у липні 2014?р., тобто зі спливом передбаченого ст. 257, 258 ЦК України трирічного загального, що стосується основної заборгованості, і річного спеціального, що стосується вимог про стягнення неустойки, строків позовної давності.

Поважних причин пропуску цих строків банк не зазначив, тому відповідно до ст. 267 ЦК України, внаслідок спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено до районного суду стороною у спорі, у задоволенні позову банку до позичальника необхідно відмовити.

Що стосується другого відповідача, то оскільки умовами договору поруки строк дії договору не визначено, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України його порука припинилася внаслідок того, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя. Тому районному суду у задоволенні позову до поручителя з цих підстав також необхідно було відмовляти.

Таким чином, оскільки районний суд порушив норми цивільного процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи; не повністю з?ясував обставини справи, що мають значення для справи, внаслідок чого помилився із застосування норм матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав, рішення районного суду підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус»» в особі його філії у Дзержинському районі м. Харкова, про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: