Єдиний унікальний номер 219/2683/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1032/2016
Номер провадження № 22ц/775/ 1032/2016
Єдиний унікальний номер 219/ 2683/16-ц
Головуючий у 1 інстанції Хомченко Л.І.,
Доповідач Груіцька Л.О.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Груіцької Л.О.,

суддів Осипчук О.В.,Соломахи Л.І.,

секретар Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства « Часівоярський вогнетривкий комбінат», про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства « Часівоярський вогнетривкий комбінат » про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позов тим, що під час роботи у відповідача 26.06.1987 року з нею трапився нещасний випадок у результаті якого вона отримала важку травму обох ніг.8 грудня 1992 року їй уперше безстроково було встановлене 90% втрати профпрацездатності. Вважає, що з вини відповідача їй заподіяна моральна шкода. Моральну шкоду обґрунтувала тим, що через виробничу травму вона втратила праву ногу та пошкодила ліву. У 48 років стала інвалідом, не може самостійно пересуватися, що привело до порушення її особистих немайнових прав, порушення нормальної життєдіяльності. Вона постійно відчуває фізичну біль, німоту, млявість у пошкоджених кінцівках, у зв'язку з чим вона відчуває моральні страждання, які вона оцінює у 150000 тисяч й просила стягнути у відшкодування моральної шкоди з відповідача вказану суму.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася ОСОБА_1 та через свого представника - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи скаргу тим, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог не застосував до спірних правовідносин норми права, які підлягають до застосування та не визначився зі спірними правовідносинами. Суд першої інстанції помилково взяв за дату з якої вперше виникло право у позивачки на відшкодування моральної шкоди саме дату отримання позивачкою травми 26.06.1987 року, а не 23.10.1987 року, коли вперше за висновком МСЕК позивачці було встановлено стійку втрату професійної працездатності

Представник позивачки у судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та попросив суд її задовольнити.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, представника позивачки, представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з до 23.10.1987 року , що підтверджується копією трудової книжки.

Під час виконання позивачкою трудових обов'язків, 26.06.1987 року з нею стався нещасний випадок, внаслідок якого вона була травмована,що підтверджується копією акту про нещасний випадок (арк.с.11-12) Висновком МСЕК від 23.10.1987 року позивачці первинно було встановлено 100 % втрати працездатності.

Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов висновку,що на час виниклих правовідносин жодний нормативний акт не передбачав можливості відшкодування моральної шкоди позивачці. З цих підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду є правильними.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 знаходилася у трудових відносинах з відповідачем та з нею стався нещасний випадок на виробництві 26.06.1987 року / а.с. 8-9,11-12/;

23 жовтня 1987 року ОСОБА_1.пройшла огляд ВТЕК на якому встановлено вперше 100% втрати професіональної працездатності пов'язаної з трудовим каліцтвом, згідно виписки з акту огляду № 184 від 23.10.1987 року / а.с.102/.

Станом на 26.06.1987 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків,регулювалося Цивільним Кодексом УРСР, Кодексом законів про працю УРСР, Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, затвердженим постановою Ради Міністрів СРС від 03 липня 1984 року,/ надалі Правила/, та Інструкцією про порядок їх втілення, затвердженою Державним комітетои Праці СРСР і ВЦСПС від 13 лютого 1985 року.

Загальні правила відповідальності за шкоду у разі пошкодження здоров'я на час виникнення правовідносин були урегульовані у ст. 440 ЦК УРСР де йшлося про те, що

шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Відповідно до ст.. 455 ЦК УРСР в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Головний законодавчий акт працівника та роботодавця - Кодекс законів про працю України, був прийнятий 10.12.1971 року та діяв на час виникнених правовідносин зі змінами станом на 26.06 1987 року.

Станом на 26.06.1987 року діяли положення ст.. 173 Кодексу законів про працю, відповідно до яких підприємства, установи, організації несуть відповідальність за законодавством Союзу РСР і Української РСР за шкоду, заподіяну робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними своїх трудових обов'язків.

Спеціальним нормами з вказаних правовідносин були Правила відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, затверджені постановою Ради Міністрів СРС від 03 липня 1984 року,/ надалі Правила/, та Інструкція про порядок їх втілення, затвердженою Державним комітетои Праці СРСР і ВЦСПС від 13 лютого 1985 року.

Відповідно до п.1 Правил підприємство несе матеріальну відповідальність за шкоду, вчинену робітнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Відповідно до п.2 вказаних Правил відшкодування шкоди складається з виплати потерпілому грошових коштів у розмірі заробітку/ або його частини/, якого він втратив внаслідок втрати працездатності за відрахуванням пенсії за інвалідностю у зв'язку з ушкодженням здоровя, а також у компенсації додаткових витрат, пов'язаних з ушкодженням здоров'я.

Як вбачається з п.6 Правил Ступень втрати професійної працездатності потерпілому встановлюється ВТЕКом у відсотках у залежності від втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва.

Інструкція про порядок втілення Правил, затверджена Державним комітетом Праці СРСР і ВЦСПС від 13 лютого 1985 року містиь аналогічні положення./ п.п.5,9,10/.

Відповідно до роз'яснень, які наведені у пп. 1-1.4постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами), спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1статті 58 Конституції України. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Станом на 26.06.1987 року не містив правового інституту відшкодування моральної шкоди ані КЗпП України, ані Цивільний кодекс УРСР, ані Правила відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, затвердженим постановою Ради Міністрів СРС від 03 липня 1984 року.

Таким чином позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства « Часівоярський вогнетривкий комбінат », про відшкодування моральної шкоди, не підлягає задоволенню саме з цих підстав. Така позиція узгоджується із судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і відповідає положенню статті 58 Конституції України. Так, за загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце.

Також відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Колегія апеляційного суду не бере до уваги в обґрунтування апеляційної скарги доводи представника позивачки у тій частині, що суд першої інстанції помилково взяв за дату з якої вперше виникло право у позивачки на відшкодування моральної шкоди саме дату отримання позивачкою травми 26.06.1987 року, а не 23.10.1987 року, коли вперше за висновком МСЕК позивачці було встановлено стійку втрату професійної працездатності оскільки суд першої інстанції не встановлював таку дату,а тільки послався на те, що станом на час виникнення трудового каліцтва діяли інші норми, а не ті на які посилалася позивачка, а по друге відповідно до Положення, яке діяло на момент вказаних правовідносин, а саме п. 18 суми у відшкодування шкоди виплачивалися потерпілим з того дня, коли вони внаслідок трудового каліцтва позбавилися колишнього заробітку. З цих підстав апеляція в цій частині не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1, 308, 314 ч.1, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ::

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Судді: