Справа №303/7196/15-ц
Номер рядка статистичного звіту - 04

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2016 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в особі: головуючого-судді Гейруша В.Б.
при секретарі Уліганець В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу транспортного засобу та зняття арешту з транспортного засобу,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2015 року ОСОБА_1В звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, районного відділу ДВС Мукачівського МРУЮ, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу транспортного засобу та зняття арешту з транспортного засобу.
21 вересня 2010 року ОСОБА_2, діючи від імені ОСОБА_4 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстровану за № 8395, якою уповноважив її та ОСОБА_3 вчиняти від імені ОСОБА_4 дії щодо управління та розпорядження вищезазначеним автомобілем. Звернувшись у кінці 2014 року до органів ДАІ з метою переоформлення автомобіля дізналася, що постановою державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРУЮ автомобіль оголошено в розшук, що створює їй перешкоди у користуванні і розпорядженні придбаним автомобілем.
ОСОБА_1 в судове засідання не з»явилися, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на доводи викладені в позові.
В судовому засіданні представник відповідача РВ ДВС Мукачівського МРУЮ - державний виконавець Танинець І.В. просив відмовити в задоволенні позову, оскільки стосовно власника спірного автомобіля ОСОБА_4 згідно постанови №34979469 від 19.10.2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості. Постановою №34979469 від 18.06.2013 року вищезазначений автомобіль оголошено в розшук. Крім того, відносно ОСОБА_4 30.04.2015 року державним виконавцем РВ ДВС Мукачівського МРУЮ було відкрито інше виконавче провадження №47422416 про стягнення заборгованості, в ході якого постановою від 05.05.2015 року№47422416 накладено арешт на все майно ОСОБА_4..
Відповідач ОСОБА_2 та третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають, не заперечують щодо їх задоволення.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Розпискою ОСОБА_2 стверджується, що ним було отримано від ОСОБА_1 27 000грн. в рахунок оплати вартості вищезазначеного автомобіля.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачка зазначила, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 фактично був укладений договір купівлі продажу вказаного автомобіля, оскільки в рахунок оплати вартості даного транспортного засобу нею було сплачено на користь ОСОБА_2 27 000грн., що підтверджується письмовою розпискою.
Відповідно до ч.1 ст.202 та ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основними обставинами, які підлягають встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні відповідного правочину та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. у справі № 6-133цс12).
Пунктом 3 частини першої ст. 208 Цивільного кодексу України передбачено, що за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Згідно ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з вимогами ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься роз'яснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Згідно з приписами ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.1 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
В свою чергу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша ст.638 Цивільного кодексу України).
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, суд виходить з того, що сторони домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки відбулося повне виконання договору, а саме покупець сплатив продавцеві обумовлену вартість за товар, продавець прийняв це виконання та передав покупцеві товар, який покупець прийняв. Водночас відповідач не зняв вчасно автомобіль з реєстраційного обліку, чим перешкодив позивачу зареєструвати право власності на автомобіль за собою.
З урахуванням наведено суд приходить до висновку, що сторонами був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила вказаний автомобіль за 27 000 грн.
Також слід констатувати, що при оформленні довіреності від 21.09.2010 року волевиявлення учасника такого правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало його внутрішній волі, так як було спрямовано на укладення саме договору купівлі продажу транспортного засобу.
Вирішуючи питання про звільнення автомобіля з-під арешту, суд виходить з наступного.
Згідно постанови державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРЮ від 19.10.2012 року ВП № 34979469 на підставі виконавчого листа № 0707/3045/2012, виданого Мукачівським міськрайонним судом 22.06.2012 року, було відкрито виконавче провадження про стягнення солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_4 заборгованість в сумі 1 097 474, 23грн. на користь ПАТ «Універсал Банк».
Крім того, постановою державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРЮ від 30.04.2015 року ВП № 47422416 на підставі виконавчого листа № 2-595/11 виданого Мукачівським міськрайонним судом 27.07.2011 року було відкрито виконавче провадження про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_9 заборгованість у розмірі 44 548,09грн. та 470,13 судових витрат на користь ПАТ «ОСОБА_10 та Кредит».
Постановою державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МРЮ ВП №47422416 від 05.05.2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4.
Приписами ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до положень частини першої та другої ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Враховуючи те, що судом задоволено позов в частині визнання права власності на спірний автомобіль за позивачем, а також те, що така вимога є похідною від первісних позовних вимог, спрямованих на захист права власності позивача, то і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задоволити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.
Головуючий В.Б.Гейруш