ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/2009/15-ц
Провадження №2/636/86/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2016 року м.Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Панаід І.В. за участю секретаря судового засідання Шикової К.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву, подану представником ОСОБА_1 адвокатом ОСОБА_2, а також позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, до ОСОБА_5, про визнання договору недійсним,-

встановив:

ОСОБА_1, в особі свого представника адвоката ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив суд визнати недійсним договір позики від 31 березня 2015 року, укладений між ним і його батьком ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_5, з іншої сторони. В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що в момент укладення договору ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому, посилаючись на вимоги статті 225 ЦК України, просив суд позов задовольнити.

ОСОБА_3, в особі свого представника ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в якому також просив суд визнати недійсним договір позики від 31 березня 2015 року, укладений між ним ОСОБА_3 і його сином ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_5, з іншої сторони. Обґрунтуванням позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору є помилка щодо обставин, які мають істотне значення, у звязку з чим, на думку третьої особи, такий договір має бути визнаний недійсним відповідно до положень статті 229 ЦК України.

Позивач та третя особа з самостійними вимогами на предмет спору в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Представники позивача та третьої особи з самостійними витягами на предмет спору заявлені позовні вимоги підтримали, просили позови задовольнити, надали в судовому засіданні пояснення відповідно до викладеного в позовних заявах.

Відповідач позов не визнав, до залу судового засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

Представники відповідача позови не визнали, заперечуючи проти задоволення позовних заяв пославшись на те, що ОСОБА_1 на момент укладення договору розумів значення своїх дій і міг ними керувати. В подальшому вважали, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки хвороба ОСОБА_1 має постійний характер, а отже є підстави для визнання його недієздатним, у звязку з чим підлягає застосуванню положення статті 226 ЦК України та визнання правочину нікчемним. Крім того, вважали, що позовна заява, всупереч вимогам статті 225 ЦК України, ОСОБА_1 не підписана, а підписана і подана його адвокатом, що не узгоджується з вказаною правовою нормою, яка передбачає підписання і подання позовної заяви особисто особою, яка вважає, що її права порушені, а в разі її смерті іншими особами. З цих підстав просили позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вважали також необґрунтованим й позов ОСОБА_6 третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, оскільки батьку було достеменно відомо про хворобу сина, а отже укладаючи угоду позики від 31 березня 2015 року останній не міг помилятися щодо обставин, що мають істотне значення; зазначали на множинність субєкта позичальника в зобовязанні, кожен з яких діє самостійно, а тому вважали, що визнання недійсною угоди щодо одного з них ОСОБА_1 не тягне за собою недійсність угоди для іншого ОСОБА_3

Суд, вислухавши представників сторін, допитавши свідків, експертів, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлені такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Позичальник, з однієї сторони, та ОСОБА_5 Позикодавець, з другої сторони було укладено договір позики від 31 березня 2015 року, згідно п.1 якого Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв у власність суму готівкою в розмірі 15 000 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 30 червня 2015 року. Відповідно до п.2 вказаного Договору Позичальник свідчить, що отримав гроші готівкою від Позикодавця повністю, ще до підписання Договору (а.с.4-6).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 24.07.15 №651, ОСОБА_1 в момент укладення договору позики 31 березня 2015 року був не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с.87-90).

Допитані в судовому засіданні судово-психіатричні експерти ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, підтвердили вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи, зазначивши, що його складено на підставі наявної медичної документації і стану ОСОБА_1 на момент обстеження при проведенні амбулаторної судово-психіатричної експертизи. В обґрунтування висновку експерт ОСОБА_7 вказав на те, що ОСОБА_1 не має можливості планувати, прогнозувати значення своїх дій, експерт ОСОБА_8 зазначила, що ОСОБА_1 може проявляти ознаки здорової людини і для неспеціаліста вдаватись адекватним, однак його захворювання має непереривний характер, він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки має порушення розумової діяльності. Експерт ОСОБА_9 вказала, що експертиза здійснювалась станом саме на 31 березня 2015 року і саме на момент укладення договору зроблено висновок про нездатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Також в судовому засіданні була допитана лікар ОСОБА_10, яка вказала, що ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, лікування є тривалим. Тому, даючи оцінку доводам допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11, яка вказала, що договір позики укладався в приміщенні нотаріальної контори і вона не побачила неадекватності в поведінці ОСОБА_1, а також ОСОБА_12, який зазначив, що, незважаючи на нетривалий період спілкування з ОСОБА_1, він оцінює його як абсолютно здорову та адекватну людину, з якою свідок планував реалізувати бізнес-проект в сільському господарстві і який був свідомий у своїх діях при отриманні позики, суд приходить до висновку про неможливість врахування таких свідчень як доказів оцінки стану ОСОБА_1 на момент укладення оскарженої угоди, оскільки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не є фахівцями в галузі психіатрії. Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_13, яка є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 та його тітка ОСОБА_14, які вказали, що ОСОБА_1 з 2005 року перебуває на обліку у психіатричному диспансері, не працює і періодично знаходиться на лікуванні. 31 березня 2015 року ОСОБА_1 не міг укладати спірну угоду, оскільки він і його батько ОСОБА_3 знаходився зі свідками, які намагалися зясувати у якого саме нотаріуса було укладено договір іпотеки належної позивачу та третій особі квартири, а також оскаржений договір позики. Близько 17-00-18-00 години 31 березня 2015 року свідки зясували, що оскаржений договір позики та договір іпотеки було укладено у приватного нотаріуса ОСОБА_11, тому вважали, що спірний договір було укладено не 31 березня 2015 року, а в інший день.

Таким чином, зважаючи на вищевказаний висновок судово-психіатричної експертизи, свідчення допитаних в судовому засіданні експертів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_13, суд приходить до висновку, що на момент укладення спірної угоди 31 березня 2015 року ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно статтям 39, 40 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Відповідно до статті 41 ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Даючи оцінку доводам представників відповідача щодо невірно обраного способу захисту інтересів ОСОБА_1 суд виходить з того, що належних доказів визнання ОСОБА_1 недієздатним станом на 31 березня 2015 року в судовому засіданні не надано. Тому посилання представника відповідача на необхідність керуватись положеннями статті 226 ЦК України суд не приймає, оскільки дана норма застосовується саме в разі недієздатності особи станом на момент вчинення правочину. Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість застосування статті 225 ЦК України, яка визначає підстави визнання недійсним правочину, вчиненого дієздатною фізичною особою. Суд не погоджується з твердженнями представників відповідача про неможливість застосування даної норми внаслідок того, що хвороба ОСОБА_1 має тривалий і безперервний характер, оскільки, як вбачається з висновку судової експертизи, він стосується саме моменту укладення угоди 31 березня 2015 року - моменту оцінки психічного стану позивача. Тому суд вважає, що спосіб захисту порушеного права вибраний обґрунтовано, а статті 226 ЦК України у взаємозвязку з вимогами статті 40 ЦК України щодо моменту визнання фізичної особи недієздатною застосуванню у такому разі не підлягає.

Щодо тверджень представника відповідача про неможливість укладення адвокатської угоди з ОСОБА_1 внаслідок його хвороби, необхідності захисту його інтересів органами опіки та піклування, суд зазначає, що саме з моменту визнання фізичної особи недієздатною застосовуються, відповідно до статті 41 ЦК України, обмеження на укладання правочинів. Оскільки ОСОБА_1 недієздатним не визнаний, то законодавство України не містить обмежень щодо можливості укладання адвокатської угоди, спрямованої саме на захист інтересів ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Таким чином, діючи в межах укладеної адвокатської угоди, адвокат від імені клієнта вправі подати позовну заяву, ґрунтуючись у тому числі на положеннях статті 225 ЦК України. Посилання представника відповідача, що така заява має бути подана особисто особою, яка вважає, що її права порушені, судом не приймаються з огляду на те, що відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Глава 2 ЦПК України, регламентуючи подання позову до суду, передбачає єдину умову подання позову представником позивача надання суду документу, що підтверджує повноваження такого представника (ч.8 ст.119 ЦПК України). Питання участі у справі представника врегульовано також положеннями статей 38, 44 ЦПК України, згідно яких обмеження повноважень представника на вчинення певних процесуальних дій мають бути застережені у виданій йому довіреності. Оскільки законодавство України не містить імперативної заборони на подання представником позову, що ґрунтується на положеннях статті 225 ЦК України, а, відповідно до витягу із договору №5 про надання правової допомоги від 30.04.15., укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2 (а.с.8), передбачено право останнього на звернення до суду від імені клієнта, суд не погоджується з позицією представників відповідача і приходить до протилежного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання недійсним оскарженого договору.

Даючи оцінку запереченням представників відповідача щодо позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 509, 510 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Відповідно до статті 540 ЦК України, якщо у зобовязанні беруть участь кілька боржників, кожен з них зобовязаний виконати обовязок в рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Як вбачається з оскарженого договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом є Позичальником, який отримав у власність від Позикодавця гроші готівкою у розмірі 15 000 доларів США (п.1 Договору). Саме щодо Позичальника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в договорі визначені обовязки та відповідальність які, за умовами договору, є спільними і не подільними. Такий висновок ґрунтується на оцінці положень договору з яких, зокрема вбачається, що Позичальник (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.) отримав гроші готівкою (п.2 Договору); п.3 - надання Позичальнику (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.) позики на комерційні цілі; п.4 право Позикодавця на отримання від Позичальника (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.) процентів від суми позики; п.5 підтвердження виконання зобовязань Позичальником (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.) шляхом оформлення відповідної розписки Позикодавцем; п.п.6, 7, 10, 11, 12, 15, 16 відповідальність Позичальника (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.); п.п.8, 13 порядок виконання договору і листування між сторонами, зокрема Позичальником (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.); п.9 забезпечення виконання зобовязань Позичальником (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.); п.14 строк дії договору до припинення прав та обовязків, які виникли з договору; п.17 право Позикодавця без згоди Позичальника (разом ОСОБА_1 Є.Я. та ОСОБА_1Є.) на укладення договорів поруки з третіми особами; п.18, п.19 оцінка Позичальником (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.) розуміння змісту договору і визначення кількості примірників договору, два з яких передані Позикодавцю, а третій Позичальнику (разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1Є.)

Таким чином, суд приходить до висновку, що умовами договору позики від 31 березня 2015 року визначено солідарне зобовязання Позичальника - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виконати обовязки за договором позики перед Позикодавцем ОСОБА_5 З цих підстав суд не погоджується з твердженням представників відповідача, на думку яких, участь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як окремих підписантів Договору покладає на них обовязок виконати відповідне зобовязання кожним в своїй частці. Суд вважає, що вищенаведеними умовами Договору від 31 березня 2015 року встановлено інше солідарний обовязок позивача і третьої особи перед відповідачем.

Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

В силу ч.1 статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ч.1 ст.544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до статті 229 ЦПК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Положеннями п.19 вищенаведеної Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Суд зазначає, що на момент укладення договору від 31 березня 2015 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 не мала відомостей про не усвідомлення ОСОБА_1 значення своїх дій та не можливості керувати ними на момент укладення договору, оскільки такі дані були отримані під час судового розгляду за результатами проведеної у справі судово-психіатричної експертизи від 24.07.15. Посилання представників відповідача на обізнаність ОСОБА_3 з хворобою його сина ОСОБА_1, як на підставу заперечень проти позову третьої особи, судом не приймається, оскільки, згідно свідчень допитаних в судовому засіданні судово-психіатричних експертів, ОСОБА_1 для особи, яка не є фахівцем в галузі психіатрії може справляти вигляд здорової людини, а свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 вказали на те, що на момент укладання угоди 31 березня 2015 року ОСОБА_1 поводив себе нормально, не виявляючи ознак неадекватності і нерозуміння суті укладеної угоди. Таким чином, обізнаність батька з хворобою сина не є безумовним свідченням розуміння ОСОБА_3, даних про якого як про особу-фахівця у галузі психіатрії чи юриспруденції суду відповідачем не надано, можливості визнання в подальшому недійсним правочину, укладеного ОСОБА_1 Між тим, недійсність правочину, укладеного ОСОБА_1 суттєво впливає на обсяг прав та обовязків ОСОБА_3 в договорі позики від 31 березня 2015 року, оскільки третя особа залишається єдиною особою, відповідальною за виконання передбачених договором обовязків Позичальника, які, на момент укладення спірного договору, носили солідарний характер. Таким чином, на момент укладення договору позики від 31 березня 2015 року ОСОБА_3 помилявся щодо його прав та обовязків у цьому зобовязанні і дана помилка має істотне значення, оскільки істотно збільшує обсяг відповідальності третьої особи перед кредитором у зобовязанні. Таким чином, суд вважає доводи, викладені в позові третьої особи - ОСОБА_3 обґрунтованими, у звязку з чим приходить до висновку про наявність передбачених статтею 229 ЦК України підстав для задоволення його позову.

Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути іншій стороні в натурі все те, що вона отримала на виконання цього правочину. Ці наслідки застосовуються, якщо законом не передбачено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих правочинів. Оскільки законодавство не передбачає особливих умов застосування чи особливих правових наслідків недійсності договору позики, суд, виходячи з імперативності положень статті 216 ЦК України, вважає за необхідне застосувати двосторонню реституцію, повернувши сторони недійсного правочину у попередній стан, тобто стягнувши з позивача і третьої особи все те, що було ними отримано за таким правочином, а саме грошові кошти у сумі 15 000 доларів США. При цьому суд виходить з того, що відповідно до статті 218 ЦК України безгрошовість зобовязання не може доводитись показами свідків, а тому свідчення ОСОБА_14, ОСОБА_13 щодо не можливості укладення договору позики 31 березня 2015 року суд не приймає, оскільки вказаний договір свідчить про інше. Також суд виходить з вимог статті 524 ЦК України, згідно якої валютою зобовязання є гривня, тому вважає за необхідне перерахувати суму позики за курсом НБУ станом на день винесення судового рішення. Станом на 22 січня 2016 року 1 долар США дорівнює 24,5217грн., отже сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1, ОСОБА_3 становить 15 000 х24,5217 =367825,50грн.

Таким чином, всебічно і повно дослідивши і оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача і третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом відповідно до статті 88 ЦПК України. Отже, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60грн. Оскільки судом застосована двостороння реституція, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1% від суми грошових коштів, що підлягають поверненню, тобто 3678,26грн. Крім того, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с.7) і звільнений від сплати судового збору, такий судовий збір у сумі 243,60грн. також підлягає стягненню з відповідача в дохід держави відповідно до ч.3 статті 88 ЦПК України. Отже,загалом з ОСОБА_5 в дохід держави підлягає стягненню 3678,26грн.+243,60грн.=3921,86грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 169, 209, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву, подану представником ОСОБА_1 адвокатом ОСОБА_2, а також позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, до ОСОБА_5, про визнання договору недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 31 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 367825,50грн. (триста шістдесят сім тисяч вісімсот двадцять пять гривень 50коп.), що станом на 22 січня 2016 року за курсом Національного Банку України становить еквівалент 15 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у сумі 243,60грн. (двісті сорок три гривні 60коп.).

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3) в дохід держави витрати по сплаті судового збору у сумі 3921,86грн. (три тисячі девятсот двадцять одна гривня 86 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя