ухвала

іменем україни

24 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, процентів та пені за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що 23 липня 2015 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики від 23 липня 2015 року б/н, за яким відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 201 730 грн строком на три місяці до 23 жовтня 2015 року зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 24 % річних.

На підтвердження отримання коштів ОСОБА_5 надав розписку.

Посилаючись на те, що на день подання позову відповідач грошові кошти не повернув, на усні звернення з вимогою про повернення коштів не реагує, позивач просив суд стягнути з нього 201 730 грн позики, 4 642 грн 55 коп. - відсотків за користування позикою, 70 605 грн 50 коп. - пені за прострочення повернення позики.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року, позовні вимогиОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, процентів та пені за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користьОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 23 липня 2015 року в розмірі 201 730 грн, проценти в сумі 4 642 грн 55 коп., пеню в розмірі 70 605 грн 50 коп., судовий збір в сумі 2 769 грн 79 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, грошові кошти, отримані 23 липня 2015 року за укладеним з позивачем договором позики в установлений строк не повернув.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу про те, що розписка, в якій не вказана дата і місце складання розписки, а також дата передання коштів, не є відповідним доказом отримання позивачем предмету договору позики, є безпідставними та скасовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 липня 2015 року сторони уклали в письмовій формі та підписали договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 201 730 грн зі сплатою 24 % річних на термін три місяця, а позичальник зобов'язався своєчасно повернути кошти і сплатити проценти за користування ним.

Згідно з п. 2.2 договору позичальник в момент отримання грошових коштів зобов'язується власноручно скласти та передати позикодавцю відповідну розписку і датою надання позики вважається дата складання розписки.

Відповідно до власноручно написаної ОСОБА_5 розписки від 23 липня 2015 року та особисто ним підписаної, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4201 730 грн, що відповідає сумі, зазначеній в п. 11 договору позики від 23 липня 2015 року.

Наявність будь-яких інших зобов'язань між сторонами відповідачем не доведено, а судом не встановлено, договір позики позичальником не оспорювався, сторони договір не розривали. Тому доводи відповідача про те, що складанням розписки сторонами були оформлені інші правовідносини, судами обґрунтовано визнані такими, що не відповідають встановленим обставинам та наявним у справі доказам.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.С. Ткачук І.М. Фаловська