АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

26 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва, третя особа: Вільна профспілка медичних працівників України, про встановлення фактів, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року позивач звернувся до Шевченківського району м. Києва з позовом, в якому, посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду в частині поновлення його на роботі, просив встановити факт невиконання адміністрацією Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва (далі - Підприємство) рішення Шевченківського району міста Києва від 29 жовтня 2013 року, виконавчого листа № 761/22188/13-ц від 22.05.2014, Постанови і Вимоги відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, встановити факт порушення конституційного, основоположного права людини на заробітну плату, гарантованого положеннями Конституції України (частина друга та четверта статті 43, Стаття 48) та Загальної декларації прав людини (частина третя статті 23), як норми прямої дії, стягнути 101 039 грн. проіндексованої заробітної плати за період з 29 жовтня 2013 року по 31 березня 2015 року та моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 29 жовтня 2013 року по 31 березня 2015 року в сумі 101 039 грн., у відшкодування моральної шкоди 3000 грн., а всього 104 039 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає глибині моральних страждань. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Посилався на порушення судом норм процесуального права під час відкриття провадження у справі та порушення судом норм процесуального права, якими регламентовано порядок прийняття та оцінки доказів.

Зазначав, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права щодо індексації середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду, оскільки така виплата не є об'єктом, що підлягає індексації.

Представник відповідача - Васильєва Ю.О. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Представник третьої особи - Стегура С.С. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Позивач, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, свого представника не направив. На адресу суду направив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновлено на посаді завідуючого амбулаторією, лікаря загальної практики - сімейного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва з 01 червня 2012 року і стягнуто з Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 915 грн. 59 коп.

27 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/22188/13-ц виданого на підставі вказаного рішення суду.

Рішенням Київської міської ради ХІ сесії VІ скликання від 17 квітня 2013 року № 142/9199 «Про комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва, відповідно до статей 104, 105, 106, 107 Цивільного кодексу України, статей 59, 78, 137 Господарського кодексу України, пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 1, 3, 7 Закону України «Про порядок проведення реформування системи охорони здоров'я у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті Києві», з метою розмежування первинного та вторинного рівнів надання медичної допомоги мешканцям міста Києва та більш ефективного використання майна територіальної громади м. Києва Київська міська рада вирішила: реорганізовати шляхом злиття Центральну районну поліклініку Шевченківського району м. Києва і Центральну дитячу поліклініку Шевченківського району м. Києва, створити на їх майновій базі комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва та віднести його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно п. 2 зазначеного рішення комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва є правонаступником усіх прав і обов'язків реорганізованих відповідно до пункту 1 цього рішення амбулаторно-поліклінічних закладів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року було замінено у виконавчому провадженні відкритому відділом ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві по виконавчому листу № 761/22188//13-ц боржника - Центральну районну поліклініку Шевченківського району м. Києва, на його правонаступника - Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку в сумі 58 915, 59 грн. було виконано в лютому 2015 року. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі не виконано.

29 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» з заявою про виконання виконавчого листа № 761/22188/13-ц та поновлення його на роботі, однак 04 березня 2015 року ОСОБА_1 було надано відповідь, що Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» здійснюються всі заходи щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва у порядку, передбаченому законодавством України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з неправомірності невиконання відповідачем судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як роз'яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України).

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Установивши у справі, яка переглядається, той факт, що після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва від 29 жовтня 2013 року рішення про поновлення позивача на роботі, його не поновлено на роботі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача, що судом невірно визначено розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Судом правомірно взято за основу для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, середньогодинна заробітна плата працівника. Такий висновок суду узгоджується з пунктом 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). (правовий висновок висловленим Верховним Судом України в постанові № 6-203цс14 від 21 січня 2015 року)

Належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, щодо кількості робочих годин за період затримки, відповідачами як до суду апеляційної інстанції не надавалося.

Разом з цим, після роз'яснення ст. 10 ЦПК України, відповідачем надано до апеляційного суду розрахунок розміру середнього заробітку, який повністю відповідає в цій частині розрахунку здійсненому позивачем.

Згідно з довідкою норма тривалості робочого часу за вказаний період складає 2756.60 год., а у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров'я «Про затвердження норм робочого часу для працівників закладів та установ охорони здоров'я» від 25.05.2006 року № 319 середньогодинна заробітна плата складає 24.13 год., а отже сума втраченого заробітку за період з 29 жовтня 2013 року по 31 березня становить 66 516,76 грн.

За період з жовтня 2013 року до березня 2015 року підвищення окладу (тарифної ставки) розряд 13 (присвоєний ОСОБА_1) не відбувалося, що підтверджується Постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці працівників установ закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 25.03.2014 р. № 110.

Отже, коригуючий коефіцієнт для ОСОБА_1 за вищезазначений період становть 1,0000.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що у разі задоволення позову суд в рішенні повинен зазначати розмір суми, що підлягає стягненню, за вирахуванням податку.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, що визначаючи розмір компенсації за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд допустив неправильне застосування Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Індексація заробітної плати здійснюється в порядку, передбаченому спеціальним Законом - Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» вказано, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Виплата середнього заробітку за рішення суду є юридичним фактом, який носить разовий характер, а тому вона не підлягає індексації згідно з ч. 1 ст. 2 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», що не було враховано судом першої інстанції.

Отже, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не є виплатою, яка була нарахована але не сплачена, висновок суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку з урахуванням індексу інфляції є необґрунтованим.

За наведених обставин рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року в частині застосування індексації до середнього заробітку, що підлягає виплаті за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому слід мати на увазі, що чинне законодавство не визначає певних засобів доказування, якими можуть підтверджуватися перелічені обставини.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 3 постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Виходячи з наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до хибних висновків щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3000, 00 грн.,

Суд першої інстанції, встановивши факт тривалого невиконання відповідачем рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.1.0.2013 року та заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

При цьому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із вимог розумності та справедливості, врахувавши характер правопорушення, глибину душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції вирішуючи питання в частині застосування індексації до виплати середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, судове рішення в цій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року в частині застосування індексації до виплати середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог, у зв'язку з чим резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 66 516,76 грн. (без вирахування податку й інших обов'язкових платежів).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/12928/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6627/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сіромашенко Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.