Єдиний унікальний номер 725/5631/15-ц
Номер провадження 2/725/1218/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про спільну діяльність, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що на початку 2012 року у нього та ОСОБА_3 з метою отримання прибутків виникла ідея відкриття магазину для торгівлі продовольчими товарами, проте жоден з них не був зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності. Для реалізації свого задуму вони звернулись до ФОП ОСОБА_2, з якою 01.02.2012 року він уклав договір про спільну діяльність, за умовами якого зобовязувався надати кошти для початку роботи магазину, закупити товари, домовитися про оренду приміщення, а ОСОБА_2 в свою чергу зобовязувалась здійснювати безпосередньо господарську діяльність у магазині, вести відповідний облік. Прибуток, який повинен був отримуватись внаслідок господарської діяльності за умовами договору повинен ділитись між сторонами договору в пропорції 50/50 кожному учаснику.

На виконання умов даного договору ним було вкладено у діяльність магазин власні кошти, а також грошові кошти, які він отримав у позику від ОСОБА_3

Разом з тим, протягом першого року роботи магазину, у нього та ОСОБА_3 зявились підозри, що відповідачка не сплачує належну йому частку прибутку та обманює щодо його обсягу, у звязку з чим ним було проведено перевірку та встановлено, що станом на 01.01.2013 року залишок його вкладень в роботу магазину становив 43 715 грн. в товарі та 23 000 грн. в обладнанні. На підставі вказаної перевірки відповідачка написала письмове зобовязання про виплату йому частки із прибутку в сумі 1000 дол. США, розрахунок по частці прибутку повинен був здійснюватись не пізніше 27 числа кожного місяця.

В подальшому, на протязі 2013 року, ОСОБА_2А знову не виконувала своїх зобовязань щодо сплати фіксованої частки прибутку відповідно до написаного нею зобовязання, а тому, відповідно до умов договору, він замовив аудиторські послуги, які надає фірма «Центр аудит».

На підставі проведеної аудиторської перевірки, відповідачка написала письмове зобовязання відповідно до якого визнала свою заборгованість перед ним та ОСОБА_4 в сумі 98 700 грн., яка включала в себе як борг за поставлену продукцію та обладнання, так і не виплачену частку прибутку за звітний період з 01.01.2013 року до дня перевірки. Визнавши свої боргові зобовязання, ОСОБА_2 написала заяву про припинення аудиторської перевірки та на виконання вказаного письмового зобовязання ОСОБА_5 запропонувала погасити частину боргу товарами з магазину на суму 52491,80 грн., проте вважає, що така сума повинна бути зменшена на розмір торгівельної націнки, який в середньому прирівнюється до 21 %.

Також зазначав, що і в подальшому, відповідач відмовилась виконувати свої зобовязання, а борг вказаний у письмовому зобовязанні не визнала, погрожувала зверненням в правоохоронні органи у тому випадку, якщо він та ОСОБА_3 не сплатять їй 1000 дол. США.

У звязку з наведеними обставинами, просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором про спільну діяльність в сумі 57 231,47 грн., з урахуванням того, що відповідно до її письмового зобовязання загальна сума боргу становила 98 700 грн., однак нею повернуто товар на суму 52 491,80 грн., яка підлягає зменшенню на 21 % торгівельної націнки та становить 41 468,53 грн., а також судові витрати в розмірі 572,31 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та вказав на те, що ним у повному обсязі виконані умови договору про спільну діяльність, зокрема проведено ремонт в магазині за власні кошти та кошти ОСОБА_3, закуплено товар та холодильне обладнання, а також проводилася оплата за оренду приміщення магазину. При цьому, відповідач, здійснюючи підприємницьку діяльність в магазині та отримуючи прибуток, своїх зобовязань за договором не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої був нею визнаний у письмовому зобовязанні, копії якого наявні в матеріалах справи. Крім того, зазначав, що при написанні даного зобовязання на відповідача ніякий тиск не здійснювався, вона суму боргу визнала добровільно за наслідками розпочатої аудиторської перевірки. Також вказав на те, що фактично сторонами договору про спільну діяльність був він, ОСОБА_3 та відповідачка. Договір про спільну діяльність між ним та відповідачем укладено через рік після того, як спільна діяльність вже здійснювалася. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень на позов, в яких зокрема зазначав, що на підставі договору про спільну діяльність від 01.02.2012 року не можуть виникати будь-які зобовязання у його сторін, оскільки останній не містить усіх необхідних істотних умов характерних для таких видів договорів, а також не зареєстрований в органах державної податкової служби. Вказував на те, що сам договір про спільну діяльність та зобовязання про визнання боргу відповідачем були написані та підписані під тиском позивача та із застосуванням насильства, а тому борг відповідач не визнає. Крім того, даний договір був фактично між сторонами укладений у серпні 2013 році, а не 1 лютого 2012 року, що не заперечується й позивачем. Також зазначив, що відповідачем умови договору не виконані і ніякого товару в магазин не було поставлено, увесь товар ОСОБА_2 придбавала за власні кошти та заощадження родини, приміщення магазину орендувала також ОСОБА_2 й відповідно здійснювала сплату орендної плати, а частина обладнання, за яке відповідач вимагає сплатити грошові кошти належить ТОВ «Рома» та відповідно до звернення вказаного товариства, було вивезене незаконно з їх території. Просив в задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_6, будучи допитана в ході розгляду справи, суду пояснила, що її мати ОСОБА_2 починаючи з 2012 року займалась підприємницькою діяльністю та працювала в магазині з продажу продовольчих товарів. Разом із матірю у магазині працювала її сестра. У забезпечення діяльності магазину вкладалися виключно кошти її батьків та їх власні заощадження, будь-яких матеріальних затрат позивачем на організацію діяльності магазину не було надано. Також вказала на те, що була безпосереднім свідком подій, які відбувалися 20 серпня 2013 року, внаслідок яких ОСОБА_2 були складені письмові зобовязання про визнання перед позивачем суми боргу, однак дані письмові зобовязання були написані під диктовку позивача, а також під тиском та погрозами позивача та осіб, які разом із ним завітали того дня до магазину, у тому числі й ОСОБА_3, з яким у її сестри були близькі стосунки та який вказував на те, що знищить ОСОБА_2 разом із її сімєю.

Свідок ОСОБА_7, будучи допитаним в суді в якості свідка, вказав на те, що його дружина займалася підприємницькою діяльністю та орендувала магазин, в якому здійснювала продаж продовольчих товарів. Товар для забезпечення діяльності магазину був придбаний на кошти родини, а саме із заощаджень, які родина мала. В придбання товару ними було вкладено 4 тис. доларів та 16 тис. грн. власних заощаджень родини. Орендна плата за магазин також сплачувалася його дружиною та у власника приміщення не було ніяких до неї зауважень з приводу оплати за оренду. Будь-які кошти на забезпечення діяльності магазину та придбання товару позивач не надавав. У 2013 році його дружиною було взято в оренду у знайомого дочки ОСОБА_3 холодильне обладнання, за яке дружина сплачувала кошти. Однак в травня-червні 2013 року дружина відмовилася від даного обладнання, оскільки його оренда була дуже дорогою, на що ОСОБА_3 повідомив дружині про необхідність викупу даного обладнання, на що ОСОБА_2 також не погодилася. В подальшому дане холодильне обладнання і позивач, ні ОСОБА_3 з магазину не забрали, а у серпні 2013 року зобовязали дружину написати зобовязання про визнання суми боргу перед ними. Дане зобовязання писалося під тиском позивача, ОСОБА_3 та ще інших осіб, які були в магазині та в примусовому порядку зачинили магазин. Вказав також і про те, що позивач разом із іншими особами, присутніми разом із ним того дня в магазині примусово вивезли увесь товар з магазину, про що в подальшому його дружина повідомила правоохоронні органи. Також зазначив і про те, що будь-якої спільної діяльності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не існувало, а договір також був підписаний у серпні 2013 року під тиском.

Свідок ОСОБА_8, будучи допитана в суді, суду пояснила, що вона є власником приміщення, яке згідно договору оренди орендувала ОСОБА_2 та займалася в ньому продажем продовольчих товарів. Однак, в подальшому після виникнення непорозумінь між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вона була змушена розірвати договір оренди приміщення. Дане приміщення було знайдено по обяві та з приводу його оренди до неї звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Однак, сам договір оренди приміщення був оформлений із ОСОБА_2 та приміщення по акту приймання-передачі було передано безпосередньо відповідачу, однак про оренду магазину та її умови із нею домовлявся ОСОБА_3 Оренду плату за приміщення сплачували ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які також оплачували і комунальні послуги та вона їм видавала відповідні квитанції до касових ордерів. При цьому, декілька разів кошти за оренду вона отримувала в магазині від ОСОБА_2 Також зазначила, що приміщення їй було повернуто також ОСОБА_2 згідно акту приймання передачі. Про існування укладеного між сторонами договору про спільну діяльність, вказала, що дізналася пізніше, вже після того як між сторонами виникли непорозуміння. Також їй відомо й про існування сімейного конфлікту між родиною відповідачки та ОСОБА_3, а тому наміру продовжувати відносини з оренди приміщення вона з ними не мала.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

При цьому, положеннями ч. ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом ст. ст. 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що 01.02.2012 року між фізичною особою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про спільну діяльність (а/с 14).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.11.2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Чернівці від 12.02.2015 року, встановлено відсутність підстав для визнання вказаного договору про спільну діяльність, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним або нікчемним в контексті предмету та підстави предявленого позову й відповідно на підставі вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Зокрема, як убачається зі змісту укладеного договору, сторони домовились про те, що укладають даний договір для досягнення наступних цілей: відкриття продуктового магазину в м. Чернівці по вул. Київській, 6, здійснення торгівлі та отримання прибутку від продажу, грамотний супровід документально даного обєкта.

Відповідно до п. 2 зазначеного договору, сторони погодили, що ОСОБА_1 надає потрібний товар для стартового початку роботи магазину, а в подальшому товар для обороту буде поповнюватись за рахунок прибутку, а ОСОБА_2 в свою чергу зобовязувалась здійснювати господарську діяльність в магазині за документами приватного підприємця від свого імені.

Щодо розподілу отриманого прибутку, сторони домовились про те, що він поділяється між ними в рівних частках (по 50 % кожному), при цьому відображення продажу за місяць ОСОБА_2 зобовязувалась надавати ОСОБА_1 та обидві сторони своїми підписаними скріплюють кінцеві дані. У разі виникнення спору сторони мають право звернутись за послугами аудитора.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що на час розгляду справи судом, вказаний договір про спільну діяльність є дійсним та на його підставі у сторін виникають взаємні права та обовязки, й відповідно враховуючи вищевказані взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини сторін згідно укладеного договору про спільну діяльність регулюються главою 77 Цивільного кодексу України, а також загальними положеннями про зобов'язання.

Так, відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Зокрема, предметом даного позову є вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором про спільну діяльність, а саме здійсненого позивачем внеску за участь в договорі про спільну діяльність та невиплаченої суми прибутку згідно умов договору про спільну діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобовязання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Наслідки порушення зобов'язання встановлені ст. 611 ЦК України, так, зокрема, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки - припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Як встановлено судом, з 2013 року між сторонами виникали спори щодо розподілу отриманого прибутку, у звязку з чим ОСОБА_1 звернувся в АФ «Аудит-центр» із заявою про проведення аудиторської перевірки діяльності магазину «продукти» по вул. Київській, 6 в м. Чернівці та відповідно до заяви ПП ОСОБА_2, остання просила припинити таку перевірку у звязку з тим, що вона добровільно визнала суму заборгованості перед ОСОБА_1 на суму 98700 грн. та для погашення частини заборгованості вона передала йому товари на суму 52481,40 грн. (а/с 5,6).

Крім того, відповідно до зобовязання від 20.08.2013 року, ОСОБА_2, визнаючи заборгованість перед ОСОБА_1 на суму 98 700 грн. з урахуванням у цій сумі вартості встановленого обладнання за адресою м. Чернівці, вул. Київська, 6 на суму 23000 грн., вирішила здійснити погашення заборгованості шляхом передачі у власність ОСОБА_1 товару на суму 52 491,80 грн., а решту заборгованості на суму (відсутня сума, замість неї стоїть підпис невідомої особи) без врахування вартості обладнання 23 000 грн. зобовязувалась повернути шляхом сплати щоденної виручки магазину в розмірі (відсутній розмір, замість нього проставлений підпис невідомої особи) на протязі 70 днів. Після отримання ОСОБА_1 всієї суми заборгованості втрачають юридичну силу всі дані нею раніше письмові зобовязання за договором від 01.02.2012 року (а/с 14).

Також, в матеріалах справи міститься аналогічне зобовязання в якому замість суми грошових коштів за передані товари проставлений прочерк, а також прочерки стоять і в тих місцях, де в першому екземплярі замість сум проставлені підписи (а/с 41).

Разом з тим, як убачається з пояснень представника відповідача, відповідач ОСОБА_2 суми вказані у зазначених письмових зобовязанням не визнає, оскільки вони були написані нею під тиском.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зокрема, як установлено судом, відповідно до умов договору про спільну діяльність від 01.02.2012 року, розрахунки між сторонами повинні були відбуватись шляхом щомісячного надання відповідачем позивачу інформації щодо отриманого прибутку за розрахунковий період, який повинен ділитись між сторонами навпіл та кінцевий результат повинен бути письмово відображений за підписами обох сторін. При цьому, умови договору не передбачають розрахунків за обладнання, яке розміщене в магазині.

Таким чином, умовами договору передбачено право позивача вимагати від відповідача лише половину щомісячного прибутку від діяльності продуктового магазину по вул. Київській, 6 в м. Чернівці.

Крім того, згідно умов договору, позивач ОСОБА_1 зобовязувався закупити товар лише для початку роботи магазину, а в подальшому такий товар повинен був придбаватись за рахунок отриманого прибутку, та на кого зі сторін покладається такий обовязок в умовах договору не вказано.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо визначення розміру щомісячного прибутку продуктового магазину по вул. Київській, 6 в м. Чернівці та періоду за який між сторонами виник спір, а також щомісячних кінцевих даних, скріплених підписами сторін, які б відображали отриману позивачем частину щомісячного прибутку від діяльності магазину для встановлення її відповідності чи не відповідності загальному розміру прибутку та заявленій позивачем суми боргу, яка він просив стягнути з ОСОБА_2

При цьому, додані позивачем до матеріалів справи письмові зобовязання відповідача, суд не приймає як належний та допустимий доказ на підтвердження суми заборгованості ОСОБА_2 за договором про спільну діяльність, оскільки вони не містять даних, що заборгованість в розмірі 98700 грн. виникла саме на підставі договору від 01.02.2012 року про спільну діяльність та становить частку від суми прибутку, в дану суму заборгованості включено вартість обладнання, встановленого в магазині, що не обумовлено сторонами у договорі, а також відсутні відомості щодо кількості та вартості переданого відповідачем позивачу товару в рахунок погашення заборгованості, його найменування, розміру торгівельної націнки на кожен вид товару.

До того ж, позивачем в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу товарів на певну суму з метою забезпечення початку діяльності магазину, зокрема актів приймання передачі, накладних на поставлений товар тощо, які б беззаперечно підтверджували факт передачі позивачем на виконання умов договору певного переліку товарів на певну суму та факт отримання відповідачем даного товару.

Крім того, наявне в матеріалах справи письмове зобовязання ОСОБА_2 викликає сумнів у своїй дійсності, оскільки в матеріалах справи міститься два варіанти такого зобовязання, дані в яких різняться між собою. До того ж, оригінал даного зобовязання позивачем суду не надано й відповідно не зважаючи на неодноразове відкладення розгляду справи за клопотанням представника позивача з метою забезпечення надання суду на підтвердження заявленого позову оригінал даного зобовязання, позивачем він так і не був наданий, а подавалися виключно клопотання про подальше відкладення розгляду справи без надання відповідних доказів на підтвердження поважності причин неможливості зявитися до суду та надати оригінал зобовязання, що судом було визнано як безпідставне затягнення позивачем розумних строків розгляду справи та зловживання своїми процесуальними правами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання умов договору про спільну діяльність, а також на підтвердження дійсного розміру заборгованості ФОП ОСОБА_2 перед позивачем в розмірі 57 231, 47 грн. за договором про спільну діяльність, укладеним між ними 01.02.2012 року, у тому числі й доказів внесення власних коштів на придбання товару. Щодо розписок, за змістом яких позивач отримав у позику від ОСОБА_3 кошти й відповідно в подальшому їх повернув, то вони не свідчить про те, що дані кошти були вкладенні саме у придбання товарів, які як зазначає позивач були поставлені до магазину в забезпечення виконання умов договору про спільну діяльність.

Також суд, враховуючи характер спірних правовідносин сторін, вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Істотним є таке порушення стороною договору коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому, чинним законодавством передбачено окремі умови розірвання окремих видів договорів і учасник договору про спільну діяльність вправі ставити питання про дострокове розірвання договору як на загальних підставах, в тому числі з передбачених ч. 2 ст. 651 ЦК України, так і на підставі спеціальних норм.

Зокрема, правове регулювання правовідносин, що виникають на підставі договору простого товариства здійснюється на підставі статей 1132-1143 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно зі ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання.

Відповідно до ст. 1141 ЦК України припинення договору про спільну діяльність можливо у разі: визнання учасника недієздатним, безвісно відсутнім, обмеження його цивільної дієздатності, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; оголошення учасника банкрутом, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; смерті фізичної особи - учасника або ліквідації юридичної особи - учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками); відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; спливу строку договору простого товариства; виділу частки учасника на вимогу його кредитора, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; досягнення мети товариства або настання обставин коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Також ст. 1142 ЦК України передбачена відмова учасника спільної діяльності від подальшої участі в договорі простого товариства та розірвання договору, а саме учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору.

Умова про обмеження права на відмову від безстрокового договору простого товариства є нікчемною.

Учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору.

Отже, підставами припинення договору простого товариства визначено як відмову учасника від подальшої участі у такому договорі, так й розірвання договору на вимогу одного з учасників.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення суми боргу у звязку з порушенням строків виплати платежів, як і позовні вимоги на підставі ст. 651 ЦК України про дострокове розірвання договору, не заявлено.

Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відмови від участі в договорі про спільну діяльність, у тому числі й будь-яких письмових доказів, листів, повідомлень тощо, в яких він би ставив до відома відповідача про відмову від подальшої участі в договорі про спільну діяльність, а також доказів звернення до відповідачки із вимогою про розірвання договору шляхом направлення відповідних претензій.

При цьому, під час судового розгляду даної справи позивачем також не заявлялися вимоги про припинення чи розірвання договору про спільну діяльність укладеного між ним та ОСОБА_9

Щодо доводів позивача про те, що у зобовязанні від 20 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_2 визнала розмір неповернутого внеску в сумі 98700 грн. не має в даному випадку правового значення, оскільки спільна діяльність відповідно до встановленого законом порядку не була припинена, а договір не був розірваний й відповідно існуюче зобовязання за договором про спільну діяльність від 1 лютого 2012 року не було сторонами змінено на грошове.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_9 коштів в сумі 52491,80 грн. задоволенню не підлягають.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 611, 1130, 1132 - 1142, ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 64, 88, 212-215, 218, 294, 349, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про спільну діяльність відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало