У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_6, про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 лютого 2012 року Індустріальним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про реалізацію заставленого автомобіля марки Шкода Октавіа, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, однак при проведенні дій щодо продажу вказаного автомобіля заставодержателю стало відомо, що постановами відділу ДВС Святошинського РУЮ в м. Києві накладено арешти на все майно, що належить ОСОБА_6

Посилаючись на те, що знаходження спірного автомобіля під арештом перешкоджає ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити його вимоги за рахунок указаного предмета застави переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_6, позивач просив суд звільнити майно з-під арешту, накладеного постановами відділу ДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 28 липня 2010 року та 25 січня 2011 року в частині накладення арешту на автомобіль марки Шкода Октавіа, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_6

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 23 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № К3VОАЕ15005367.

У забезпечення виконання умов кредитного договору, 23 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 було укладено договір застави рухомого майна № К3VОАЕ15005367, за умовами якого заставодержатель має право у випадку невиконання заставодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна - автомобіля марки Шкода Октавіа, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_6

Рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2012 року звернуто стягнення на предмет застави автомобіля марки Шкода Октавіа, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_6

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Право застави виникає з моменту укладення договору застави (ст. 16 Закону України «Про заставу»).

Звертаючись до суду із даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що спірне майно у складі іншого майна боржника - ОСОБА_6, знаходиться під арештом згідно постанови відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 28 липня 2010 року та постанови відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 25 січня 2011 року.

Оскільки право застави на спірний автомобіль виникло у ПАТ КБ «Приватбанк» з моменту укладення договору застави від 23 січня 2007 року (ст. 16 Закону України «Про заставу»), накладені зазначеними постановами арешти перешкоджають позивачу здійснити його право реалізувати предмет застави таодержати задоволення своїх вимог з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів, які підтверджують накладення відділом ДВС Святошинського РУЮ в м. Києві спірних арештів на заставне майно.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника врегульовано гл. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання судового рішення, може накладатися державним виконавцем зокрема шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Із додатків до позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» надавав суду дані про те, що спірний автомобіль знаходиться під арештом згідно постанови відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 28 липня 2010 року, прийнятої у виконавчому провадженні 21345907, та постанови відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 25 січня 2011 року, прийнятої у виконавчому провадженні 24313681.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів вчинення судом першої інстанції дій щодо належної перевірки тих обставин, на які посилався позивач, підтверджених наданими позивачем доказами, а саме наявності на виконанні у відділі ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві виконавчих проваджень за № 21345907 та за № 24313681 та перебування спірного майна під арештом за наслідком винесення спірних постанов.

У зв'язку із зазначеним, висновки суду першої інстанції про відмову в позові через ненадання доказів накладення спірних арештів є передчасними, що також залишено без уваги судом апеляційної інстанції.

При цьому, зміст ухвали апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року має відповідати положенням ст. 315 ЦПК України, відповідно до якої у вказаній ухвалі зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

У відповідному судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги та має зазначити обґрунтування щодо кожного доводу сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Проте, у порушення вказаних вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції не перевірив як доводів апеляційної скарги так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не навів мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи апеляційної скарги, зокрема щодо того, що спірний автомобіль перебуває під арештом, накладеним указаними позивачем постановами відділу ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві, прийнятими у виконавчому провадженні 21345907 та у виконавчому провадженні 24313681, а також не надав оцінки іншим обставинам, які викладені у апеляційній скарзі відповідача.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскаржених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик