Номер провадження: 22-ц/785/1330/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю мале підприємство «Югтранс ЛТД» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю мале підприємство «Югтранс ЛТД» про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду їз зазначеним позовом у якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми, у розмірі 605 243,04 грн. та судові витрати по справі.

Зазначав, що 25.05.2010р. між ним та ТОВ МП «Югтранс ЛТД» був укладений договір безпроцентної зворотної позики, відповідно до умов якого він частинами надав, а відповідач отримав у строкове володіння, а саме: 26.05.2010р. - 50 000 грн.; 27.05.2010р.- 30 000 грн.; 15.06.2010р. - 45 000 грн.; 17.06.2010р. - 20 000 грн.; 21.06.2010р. - 45 000 грн.; 29.06.2010р. - 25 000 грн.; 06.07.2010р. - 35 000 грн.; 30.07.2010р. - 30 000 грн.; 29.09.2010р. - 31 000 грн. 16.11.2010р. в касу підприємства ним було внесено 70 000 грн., з яких 39 000 грн. залишок за договором безпроцентної зворотної допомоги від 25.05.2010р., а 31 000 грн. - на виконання усного договору позики, а усього за договорами позики від 25.05.2010р. та від 16.11.2010р. він передав відповідачу 381 000 грн. Передача грошових коштів за договором підтверджується квитанціями АБ «Південний».

Крім вказаних коштів у розмірі 381 000 грн, 15.04.2011р. на розрахунковий рахунок підприємства він вніс 120 500 грн. у якості зворотної фінансової допомоги, про що свідчить квитанція

Відповідач повинен був повернути позичені кошти не пізніше 25.12.2010р., однак від виконання цього зобовязання відмовляється.

Справу розглянуто у відсутності відповідача.

Рішенням суду від 05.02.2014р. позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ МП «Югтранс ЛТД» на користь ОСОБА_2 суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції 540 293,04 грн., 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 38 766,93 грн. та судовій збір на суму 3 466,92 грн.

У апеляційній скарзі ТОВ МП «Югтранс ЛТД» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, керувався положеннями ст. ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України та виходив із того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договорами позики від 25.05.2010р., від 16.11.2010р. та від 15.04.2011р. не виконав, а тому повинен повернути позивачу отримані у борг кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннем договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю договір про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.05.2010р., 16.11.2010р. та 15.04.2011р. між сторонами були укладені договори безпроцентної зворотної допомоги, що підтверджується письмовим договором безпроцентної позики від 25.05.2010р., банківськими квитанціями про передачу позивачем на адресу відповідача грошей від: 15.04.2011р., 27.05.2010р., 26.05.2010р., 17.06.2010р., 15.06.2010р., 29.06.2010р., 21.06.2010р., 30.07.2010р., 06.07.2010р., 29.09.2010р., 16.11.2010р., які було вчинено у м. Одесі, за змістом яких МП «Югтранс ЛТД» (ТОВ) отримало у борг від ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 501 500,00 грн. та зобов'язався їх повернути у визначені договорами строки, однак повернути отримані кошти відповідач відмовився., т.1, а/с.4-6, 14-15,36-42.

Факт передачі грошових коштів за вказаними договорами зворотної позики посвідчено банківськими квитанціями, у яких зазначено, що сума позики прийнята від ОСОБА_2 зарахована на рахунок отримувача «Югтрас ЛТД» в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що факти укладання договорів зворотної позики за обставинами, викладеними вище підтверджується зазначеним письмовим договором (квитанціями), що був підписаний сторонами, який відповідає їх внутрішній волі, а їх волевиявлення було вільним.

Ці правочини оформлено у відповідності до вимог закону й вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ними.

Відповідач на виконання свого обовязку, передбаченого ч.1 ст. 60 ЦПК України, не надав суду переконливих доказів того, що він кошти від ОСОБА_2 не одержував, і що договір позики ним не була підписано.

Крім того, відповідач у відповідності до положень закону не звертався до суду з позовом про визнання цих правочинів недійсними.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. За правилами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції правильно визначено, що за договором від 25.05.2010р. індекс інфляції за період з 25.12.2010р. по 23.12.2013р. становить 38 793,04 грн. 3% річних від простроченої суми 350 000 грн. за весь час прострочення з 25.12.2010р. по 23.12.2003р. (1094 дня) становлять 31 471,23 грн. 3% річних від простроченої суми 151 5000грн за весь час прострочення з 16.05.2012р. по 23.12.2013р. (586 днів) становлять 7 295,70 грн. Тому суд правильно стягнув з відповідача на користь позивача кошти за порушення грошового зобовязання у сумі 77 559,77 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що квитанції АБ «Південний» свідчать про те, що платником за даними квитанціями було ТОВ МП «Югтранс ЛТД», а ОСОБА_2 був лише особою через яку здійснювалися платежі в касу банку колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з указаних договорів позики, зазначених квитанцій та листів Банку №0-69-3181КІ від 30.012014р. (т.1 а/с.36), №55-31947 БТ від 09.07.2015р., (т.2 а/с.239), у сукупності, видно, що платником цих коштів є саме позивач.

З заперечення представника відповідача на позов від 03.02.2014р. видно, що відповідач був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи на 05.02.2014р. й цей представник просив суд розглядати справу без його участі, т.1, а/с. 12-13.

З повідомлення про підозру від 31.07.2015р., яке відповідач надав до апеляційного суду на підтвердження своїх доводів апеляційної скарги, убачається, що ОСОБА_2 не підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, повязаних їз зазначеними договорами безпроцентної позики.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю мале підприємство «Югтранс ЛТД» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_3

ОСОБА_4