АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4040/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ДП «Розвиток» ГолотаІ.О.,

представника відповідача МВС України ТанчикА.Ю.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Державного підприємства «Розвиток», третя особа: ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в жовтні 2014 року з зазначеною вище позовною заявою з урахуванням збільшених позовних вимог ставив питання про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди з підстав передбачених ст.ст. 116, 117, 221, 233, 235, 237 -1 КЗпП України. Посилаючись на те, що що його звільнення є незаконним, абсолютно безпідставним, а са наказ виданий з численними порушеннями норм діючого законодавства.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначаючи при цьому, що аудиторський звіт ДП «Розвиток» від 22 липня 2014 року № 26, на який посилався у своєму рішенні суд першої інстанції, згідно з наказом взагалі не був підставою для його звільнення. Оскільки в самому наказі вказано вичерпний перелік підстав для його видання, а саме: висновок за результатами розгляду аудиторського звіту ДП «Розвиток» від 27.08.2014, лист ДФЗБО від № 15/9-5175, пункт 5.3 контракту від 10.12.2012 № 6. Між тим, жодних порушень з його боку щодо недоплати заробітної плати молодшим інспекторам відділу РТЗ допущено не було, оскільки нарахування та виплата заробітної плати є посадовими обов'язками бухгалтера по заробітній платі, а не його, що підтверджується матеріалами справи. Однак суд першої інстанції не звернув на це жодної уваги.

Крім того, відповідачем не було дотримано встановленого законом порядку звільнення, на що суд першої інстанції не звернув жодної уваги. Згідно з ч. 1 ст. 147 Кодексу законів про працю України звільнення є дисциплінарним стягненням. Ч. 1 ст. 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Аудиторський звіт було складено та підписано 22 липня 2014 року, його звільнення з займаної посади відбулось 01 вересня 2014 року, тобто з порушенням одномісячного терміну застосування до працівника дисциплінарного стягнення, встановленого ч. 1 ст. 148 КЗпП України.

Позивач та його представник підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Представники відповідача апеляційну скаргу не визнали, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції оцінюючи законність винесення наказу №1736 о/с від 01.09.2014 року про звільнення позивача з займаної посади, вважав, що він повністю відповідає процедурі звільнення директора (керівника) державного підприємства в структурі МВС України, що також ґрунтується на висновках аудиторського звіту ДП «Розвиток» 22.07.2014 року, який не скасований, не змінений, не оскаржений у будь-який спосіб на даний час, відповідності здійснення повноважень позивача, обумовлених контрактом, і порушення ним його пункту 5.3. Таким чином, на думку суду першої інстанції, МВС України обґрунтовано звільнило позивача на підставі п.8, ч. І, ст. 36 КЗпП України і цей наказ повністю відповідає чинному законодавству, тому позов в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі позивача задоволенню не підлягає.

Між тим судом вказувалося, що оскільки було відмовлено у задоволенні вимог про поновленні на роботі позивача, то з цих підстав він відмовив і в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що 10.12.2012 року ОСОБА_3 був призначений на посаду директора Державного підприємства «Розвиток» на підставі наказу Міністра Внутрішніх Справ України ОСОБА_8 №1064 о/с «По особовому складу».

10.12.2012 року між МВС України та ОСОБА_3 був підписаний контракт № 6 як з директором ДП «Розвиток», що є у державній власності.

Відповідно до плану проведення внутрішнього аудиту в МВС України на 1 півріччя 2014 року спеціалістами Департаменту внутрішнього аудиту МВС України у період з 10.06.2014 року по 22.07.2014 року було проведено фінансовий аудит та аудит відповідності ДП «Розвиток» за період з 1.01.2013 року по 1.06.2014 року. За результатами аудиторського звіту ДП «Розвиток» від 22.07.2014 року МВС України дійшло висновку про вчинення ряду грубих порушень керівником ДП «Розвиток» як чинного законодавства, так і умов контракту: недоплата заробітної плати молодшим інспекторам відділу РТЗ за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року на загальну суму 11 788,31 гривень в тому числі: не нараховано та не сплачено ЄСВ на суму 3,01 тис. гривень; відсутність документального оформлення двох територій під спецмайданчики та проведення інвентаризації основних фондів підприємства; неподання відповідних відомостей для внесення до єдиного реєстру об'єктів державної власності; не забезпечено високоприбуткової діяльності підприємства та ефективного використання та збереження закріпленого за підприємством майна; не подано звіти щодо використання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану, що є обов'язковою формою звітування; встановлено безпідставну виплату заробітної плати працівникам підприємства на загальну суму 30,97 тисяч гривень, і тому числі зайво сплачений ЄСВ на суму 7,32 тисяч гривень; підприємство в результаті укладення додаткових угод до договорів з ТОВ «ОСБ Камелот» та ТОВ «Оллин Плюс» втратило можливість тримати кошти на загальну суму 64 тисячі гривень.

Директор департаменту внутрішнього аудиту МВС України звернувся до заступника Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_9 з доповідною запискою, запропонувавши розглянути доцільність перебування займаній посаді директора ДП «Розвиток» ОСОБА_3

З урахуванням аудиторського звіту та доповідної записки департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України було складено висновок, яким запропоновано припинити дію умов контракту №6 від 10.12.2012 року, укладеного між МВС України та ОСОБА_3, в зв'язку з недотриманням останнім умов контракту. Даний висновок листом ДФЗБО від 27.08.2014 року №15/9-5175 було направлено до Департаменту кадрового забезпечення МВС України для розгляду та прийняття рішення .

01.09.2014 року наказом №1736 а/с Міністра Внутрішніх Справ України ОСОБА_7 позивач ОСОБА_3 був звільнений з посади директора ДП «Розвиток» на підставі п.8 ч. І, ст. 36 КЗпП України за порушення п.5.3 контракту № 6 від 10.12.2012 року.

Приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з доведеності обставин щодо неналежного виконання позивачем своїх трудових обов'язків які були визначені умовами контракту, а саме : що за змістом п.1.1 укладеного контракту директор зобов'язується безпосередньо та/або через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна.

За п.2.3 - 2.4 того ж контракту директор в установленому порядку подає органу управління майном квартальну і річну фінансову звітність підприємства, зобов'язується забезпечити виконання показників ефективності використання майна, що є у державній власності і прибутку, а також майнового стану підприємства згідно з додатком №1 до контракту.

Пункт 2.6 контракту зазначає, що звіт директора підприємства щодо виконання показників ефективності використання майна, що є у державній власності і прибутку, а також майнового стану підприємства є обов'язковою формою звітування до МВС України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні судового рішення не було взято до уваги положення п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Згідно з п. 13 Постанови, вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як вбачається з контракту № 6 з директором ДП «Розвиток», що є у Державній власності (а.с. 106 том І), МВС України, в особі Міністра внутрішніх справ ОСОБА_8, який діяв на підставі Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 6.04.2011 року № 383//2011, з однієї сторони та ОСОБА_3 керуючись вимогами законодавства України дійшли згоди укладаючи цей контракт, крім іншого, про те, що ОСОБА_3 призначається на посаду Директора Державного підприємства «Розвиток», що є у державній власності, на термін з 10 грудня 2012 року для 9 грудня 2013 року.

Згідно п. 2.7 вищевказаного контракту МВС України звільняє директора у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, в тому числі: у разі закінчення строку дії контракту, достроково за вимогою директора, а також у випадку порушень чинного законодавства та умов контракту.

Між тим, п. 5.2 контракту передбачено, що цей контракт припиняється - у разі закінчення строку дії контракту; - за згодою сторін; - за одноразове грубе порушення трудових обов'язків директором підприємства передбачених цим контрактом та чинним законодавством України; - у випадку винних дій директора підприємства внаслідок чого заробітна плата виплачувалась несвоєчасно та /або в розмірах нижчих від установлених чинним законодавством України розміру мінімальної заробітної плати та або передбачених Галузевою угодою, колективним договором; - у разі встановлення факту ( тів) порушення фінансово - господарської дисципліни, які призвели або могли призвести до незадовільного фінансового стану підприємства; - з інших підстав визначених законодавчо.

Звільнення позивача у відповідності до положень контракту відбулося 01.09.2014 року.

Колегія суддів вважає, що ні позивачем по справі при розгляді справи як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, ні відповідачем не було взято до уваги те, що на час прийняття відповідачем рішення про звільнення позивача з підстав передбачених контрактом строк дії контракту вже закінчився.

Так як згідно п. 5.1 контракту будь-які зміни та доповнення в тому числі щодо корегування розміру заробітної плати директору підприємства до цього контракту вважаються дійсними якщо вони здійснені у письмовому вигляді та підписані сторонами.

А відповідно до п. 5.5. контракту за два місяці до закінчення дії контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін.

Беручи до уваги що сторони в судовому засіданні визнали те, що контракт укладений між ними 10.12.2012 року не продовжувався і новий не укладався. Відтак його звільнення з підстав передбачених пунктом 5.3 контракту є незаконним.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання неправомірним наказу від 1 вересня 2014 року № 1736 о/с року про звільнення позивача з роботи, колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

При зверненні до суду позивачем також ставились вимоги щодо поновлення його на роботі з підстав неправомірності застосування п. 5.3 контракту ( який містить у собі більше десяти підстав, які надають право на розірвання контракту та звільнення з посади директора) так як текст наказу не містить посилання саме на конкретні його підпункти.

Незважаючи на те, що колегія суддів вважає доведеними вимоги позивача в частині визнання наказу неправомірним з зазначених вище доводів, правові підстави для поновлення позивача відсутні.

Виходячи з із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - відповідач ДП «Розвиток» є державним підприємством.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 6 Закону України « Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Пунктом 1 Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу ( затвердженого постановою КМУ від 19 березня 1993 року № 203) передбачено, що відповідно до ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватися угодою сторін.

Згідно п. 2 Положення наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладення з ним контракту.

Зазначене вище свідчить про те, що керівником державного підприємства може бути лише особа з якою укладений трудовий договір у вигляді контракту.

З урахуванням діючих норм законодавства, відсутні підстави вважати, що після закінчення строків діючого контракту( а саме 09.12.2013 року) діючий між сторонами строковий договір став безстроковим у зв'язку з тим що позивач продовжив обіймати свою посаду, а відповідач не ставив питання щодо його звільнення по закінченню строку дії контракту.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити формулювання наказу про звільнення, так як підстави визначені відповідачем до звільнення є неправильними з урахуванням зазначеного вище.

З урахуванням того, що за ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону.

Тому ОСОБА_3 слід вважати звільненим за закінченням строку дії контракту № 6 від 10 грудня 2012 року, що був укладений між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_3, як директором Державного підприємства «Розвиток» згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України.

У відповідності до вимог ст. 237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом цієї норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин є порушення роботодавцем будь-яких із передбачених законом прав найманого працівника, якщо таке порушення поєднано з його моральними стражданнями, втратою ним нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Беручи до уваги, що в судовому засіданні було встановлено факти порушення відповідачем прав позивача при його звільнення, що спричинили моральні страждання, то колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування постановленого судового рішення та прийняття нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення заявлених позивачем вимог, а саме в частині визнання наказу про звільнення в частині підстав та формулювання звільнення незаконним та стягнення моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015року скасувати та постановити нове за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Міністерства внутрішніх справ України від 1 вересня 2014 року № 1736 о/с щодо звільнення ОСОБА_3 за п. 8 ч. 1 ст 36 КЗпП України в частині підстав та формулювання звільнення.

Вважати ОСОБА_3 звільненим за закінченням строку дії контракту № 6 від 10 грудня 2012 року, що був укладений між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_3, як директором Державного підприємства «Розвиток» згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (місцезнаходження: 01024, вул. Богомольця, 10) на користь ОСОБА_3 (02081, АДРЕСА_1, ідентифікаційний № НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: