РІШЕННЯ

Іменем України

28.01.2016 року Франківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Козюренка Р.С.

при секретарі- Потюк В.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

та представника відповідача Сухарини С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської філії Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» про захист прав споживачів, суд -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, уточнивши його, в якому просить стягнути матеріальні збитки, завдані простроченим виконанням зобов'язання в сумі 11 000,00 гривень, неоплачену суму страхового відшкодування за простій автомобіля в сумі 4750,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10061,59 гривень. Позов мотивує тим, що 23.03.2011 року Франківським районним судом м. Львова було задоволено позов про стягнення з відповідача та Львівської філії ТзДВ СК «Альфа - Гарант» на його користь страхового відшкодування в розмірі 196 481,81 гривень. Разом з тим, 14.09.2012 року Рішенням Галицького районного суду м. Львова стягнуто матеріальні збитки, завдані простроченим виконанням зобов'язання в сумі 25962,82 гривень. Вважає, що має право на виплату витрат, понесених за простій автомобіля у розмірі 4750,00 гривень, упущену вигоду в розмірі 11000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 10061,59 гривень. Просить позов задовольнити, стягнути зазначені суми та судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримала повністю, пояснення дала аналогічні викладеним у ньому та просить такий задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що всі належні позивачу кошти страховою компанією виплачені, а відтак просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково.

Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.03.2011 року позов ОСОБА_3 до ТзДВ СК «Альфа-Гарант» задоволено повністю та стягнуто 196 481,81 гривень страхового відшкодування та судові витрати, а рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.09.2012 року стягнуто пеню в розмірі 8 896,92 гривень, інфляційні втрати в сумі 9 782,62 гривень та 3% річних в сумі 7 283,28 гривень, а всього 25962,82 гривень.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно п.3 ст.20 Закону України «Про страхування» передбачає, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Так, у відповідності до п.4 ч.1 ст.988 ЦК України та п.1.5.5 умов страхування №06-VR/5 страховик зобов'язаний відшкодувати розумні та доцільні витрати, (в межах 5% від страхової суми - 14500 гривень), понесені страхувальником при настанні страхового випадку щодо запобігання або зменшення збитків. Позивач розрахував матеріальні збитки, заподіяні простроченим виконанням зобов'язання, зокрема 4750,00 гривень витрат, понесених за простій автомобіля з метою збереження транспортного засобу та запобігання/зменшення збитків.

Згідно змісту ст. 22 ЦК України, збитками, серед іншого, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з наведених правових норм, у випадку порушення зобов'язання боржник має виплатити кредитору упущену вигоду, яка полягає у неотриманому доході (прибутку).

Відповідно до п. 2 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 30.03.95 р. № 02- 5/218, підприємство самостійно планує свою діяльність і основним узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності на всіх підприємствах незалежно від форм власності є прибуток (доход). Визначаючи ці показники, підприємства незалежно від форми власності повинні керуватися Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств», згідно з яким прибуток визначається як скоригований валовий дохід відповідного звітного періоду, зменшений на суму валових витрат виробництва та обігу і суму амортизаційних відрахувань, і включає зокрема загальні доходи від реалізації товарів (робіт, послуг).

Отже вихідним при визначенні неодержаного доходу юридичних осіб є поняття доходів. Вони визначаються як збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов'язань, які приводять до збільшення власного капіталу (п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати».

Крім того, відповідно до частин другої, четвертої ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Таким чином, для задоволення позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди позивач мав би довести за допомогою документів бухгалтерського та податкового обліку розмір завданих збитків (упущеної вигоди), причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та неотриманими доходами (прибутком), зазначити (з відповідним документальним підтвердженням) на заходи, вжиті ним щодо одержання доходів, обґрунтувати (з документальним підтвердженням) з яких міркувань він виходив, при визначенні розміру упущеної вигоди (докази того факту, що при відсутності порушення відповідачем зобов'язання, позивач одержав би зазначений розмір доходу). Будь-яких доказів на підтвердження вищезазначених обставин позивачем не надано.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до ст.1167 ЦПК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльність відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, проте до цих вимог також застосовуються положення ст.11 ЦПК України щодо надання належних та допустимих доказів її спричинення.

Згідно положень ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»( з урахуванням змін та доповнень, внесених Постановою пленуму Верховного Суду України від 25.05.2005 р. №5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, у випадку посилання позивача на обставини, що протиправними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, обов'язок по їх доведенню, згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, покладений на позивача, однак останній не представив суду докази, які б ствердили факт заподіяння йому моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення матеріальних збитків є обгрунтованими та підставними, а тому позов слід задовольнити частково та стягнути матеріальні збитки в сумі 4750,00 гривень.

З наведених міркувань та керуючись ст.ст. 10, 60, 79, 84, 169, 212, 214-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_3 до Львівської філії Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Стягнути з Львівської філії Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) 4750 гривень (чотири тисячі сімсот п'ятдесят) 00 копійок.

Стягнути з Львівської філії Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» на користь держави 243,60 гривень судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Козюренко Р.С.