АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6633/16 Головуючий 1 інст. - Зяброва О.Г.
Справа № 644/2185/16-ц
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кокоші В.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що з 27 серпня 2012 року він працював у ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на посаді інженер-економіст. 28 січня 2014 року він був звільнений з роботи за згодою сторін. При звільненні стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за серпень-листопад 2013 року. За грудень 2013 року та січень 2014 року заборгованість по заробітній платі стягнута з товариства на його користь рішенням суду, також стягнуто і середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28 січня 2014 року по 03 листопада 2014 року, та за період з 04 листопада 2014 року по 27 березня 2015 року. Проте стягнуті кошти ним отримані лише 03 грудня 2015 року. Вважає, що не проведення з вини власника розрахунку з працівником вчасно є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тому, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 28 березня 2015 року по 02 грудня 2015 року в розмірі 26 872,50 грн., а також стягнути з відповідача компенсацію за нараховану, але невиплаченою заробітну плату станом на 02 грудня 2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 4 920,93 грн.

У судовому засіданні представник ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» заперечував проти позову, вказував, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду, а також стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство товариства, отже немає правових підстав для задоволення позову відповідно до ч.4 ст.83 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наразі відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі ст..117 КЗпП України після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунків. Крім того, оскільки позивачем не було заявлено вимоги до товариства під час процедури його банкрутства, вимоги позивача вважаються погашеними.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 зазначеної норми закону передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі , коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган. Який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 27 серпня 2012 року ОСОБА_1 працював у ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на посаді інженер-економіст. 28 січня 2014 року він був звільнений з роботи за згодою сторін.

Після звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та позивач була вимушена звертатися до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки.

Судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 25 березня 2014 року з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 9 645 грн.34 коп.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 лютого 2015 року з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01.12.2013р. по 28.01.2014р. та заробіток за період затримки розрахунку з 28.01.2014р. по 03.11.2014р. в сумі 17 869,08 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 24 червня 2015 року з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за період затримки розрахунку з 04.11.2014р. по 27.03.2015р. в сумі 12 719,82 грн. та компенсацію за затримку виплати зарплати в загальному розмірі 5 149,15грн.

Сторонами не заперечується, що вищевказані стягнуті суми у повному обсязі ОСОБА_1 отримані лише 03 грудня 2015 року.

Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс14 викладено наступну правову позицію:

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права прийшов до висновку про відсутність підстав задоволення позову саме через незаявлення позивачем вимог до товариства під час процедури банкрутства ТОВ фірма «Елавус ЛТД», оскількивідповідно до ч. 5 ст.19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних йому коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язків сплатити зазначені кошти (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі №6-76цс14).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

З наданого позивачем розрахунку убачається, що ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 28 березня 2015 року по 02 грудня 2015 року складає 26 872,50 грн. (107,49 грн. середньоденний заробіток*250 робочих днів).

Крім того, статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Компенсація за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02 грудня 2015 року з урахуванням індексу інфляції становить 4 920,93 грн.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення.

Статтею 88 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Так, за загальним правилом, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, суд відповідно вирішує питання судових витрат.

За таких обставин судова колегія відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити, вирішивши питання судових витрат.

Керуючись ст. ст. 88, 303 304, п.2ч.1ст.307, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 28 березня 2015 року по 02 грудня 2015 року в розмірі 26 872 грн. 50 коп. (двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят дві гривні).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02 грудня 2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 4 920 грн. 93 коп. (чотири тисячі дев'ятсот двадцять гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» на користь держави судовий збір у розмірі 1 157 грн. 52 коп. (одна тисяча сто п'ятдесят сім гривень), з яких 551 грн. 20 коп. - судовий збір, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви та 606 грн. 32 коп. - судовий збір, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Кокоша

Ю.А. Пономаренко