РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Якуші Н.В.

при секретарях - Пічугіної А.Г.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні у залі Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з уточненими в ході розгляду справи вимогами про:

усунення перешкод у здійсненні ним права користування належним йому на праві власності нежитловими приміщеннями підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.;

зобов'язання ОСОБА_3 та всіх, пов'язаних із ним осіб, звільнити нежитлові приміщення підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1;

вселення ОСОБА_1 в нежитлові приміщення підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1;

зобов'язання ОСОБА_3 та всіх пов'язаних з ним осіб, не чинити перешкод у здійсненні права користування ним - ОСОБА_1 належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що йому на праві приватної власності належать нежитлові приміщення підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1. Вказував, що до цього ці приміщення були передані в іпотеку за зобов'язаннями ОСОБА_3 за договором позики від 03.08.2012 року та у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.04.2015 року на них було звернуто стягнення, як на предмет іпотеки та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказані нежитлові приміщення.

Зазначав, що на підставі вказаного рішення суду було проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, проте вказував, що наразі ОСОБА_3 в добровільному порядку відмовляється звільнити їх та передати йому за актом приймання - передачі з переданням ключів від вхідних дверей.

Посилався на те, що вхідні двері до нежитлових приміщень зачинені, а тому він позбавлений можливості реалізувати своє право власності на нежитлові приміщення та використовувати їх за цільовим призначенням з метою задоволення власних потреб.

У зв'язку із чим просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 23.09.2009 року, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, приводили доводи та аргументи аналогічним, які викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи за адресою місця своє реєстрації, а також за адресою, яку самостійно вказав у своєму письмовому клопотанні (а.с.38)., причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань до суду не надав. Таким чином, з огляду на те, що відповідач мав достатній час для підготовки та викладення по справі своїх міркувань, жодного разу до залу суду не з'явився, проте судом був повідомлений належним чином та завчасно, зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу у присутності позивача, представника позивача та з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи.

Крім того, допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду зазначив, що до звернення до суду з цим позовом він вимагав від працівників валютно-обмінної установи, яка розтаміщена за адресою: АДРЕСА_1, надати йому доступ до приміщення, проте за допомогою охоронців він був виведений за межі пункту обміну.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Зазначені позивачем у позовній заяві вимоги повинні підтверджуватись наявністю права власності позивача на майно, щодо якого необхідно усунути перешкоди, наявність незаконного користування майном відповідачем, відсутність у відповідача правових підстав для користування майном.

Так, судом встановлено, що відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.04.2015 року та витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2015 року позивачу належить на праві приватної власності нежитлові приміщення підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-20).

У відповідності до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім виключень, передбачених законом. При цьому п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначає, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 ч. 4 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Позивач звернувшись до суду з позовом, просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні ним права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішуючи по суті заявлені вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями та зобов'язання звільнити нежитлові приміщення відповідачем та всіма іншими, пов'язаними з ним особами, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами даної статті, власник (титульний володілець) може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, який володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Перешкодою в здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав.

Правом на негаторний позов володіють власник, а також титульний володілець, які володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач виступає особа, яка своєю противоправною поведінкою створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння).

Проте, суд вважає недоведеними посилання позивача, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Всупереч цьому позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що з боку відповідача вчиняються перешкоди у здійсненні ним права користування належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, а посилання на фототаблицю із зображенням зачинених дверей приміщень не підтверджує протиправну поведінку саме відповідача, а лише фіксує наявність запірних пристроїв на цьому приміщенні.

Крім того, на думку суду також не є належними доказами долучені до матеріалів справи підтвердження про направлення 07.10.2015 року на адресу відповідача письмової вимоги про звільнення нежитлових приміщень, оскільки за своїм змістом вони є лише реалізацією права позивача, гарантоване статтею 34 Конституції України, проте не доводять наявність перешкод з боку відповідача у здійсненні позивачем права користування своїм майном.

Що ж стосується посилань позивача на здійснення в належних йому приміщеннях валютно-обмінних операцій, які підпорядковуються саме відповідачу по справі, то суд вважає ці посилання не є доведеними, оскільки відповідно до долученої до матеріалів справи квитанції №6 про здійснення валютно-обмінної операції судом не встановлено відомостей про підпорядкування цієї установи саме ОСОБА_3, або належність ОСОБА_3 - ТОВ ФК «Абсолют фінанси», яке зазначене на квитанції (а.с.103).

Клопотань про витребування інформації про приналежність валютно - обмінної установи, що розміщена за адресою АДРЕСА_1 до суду не заявлялись.

Також суд вважає безпідставними посилання позивача як на докази порушення свого майнового права долучені до матеріалів справи копії постанови про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 16.09.2015 року (а.с.104) та копію акту опису та арешту майна від 06.05.2015 року (а.с.105), оскільки щодо першого документа, то в ньому мова йде про оцінку 42/100 частини квартири АДРЕСА_1, що жодного відношення до цієї справи не має, а у другому документі опис та арешт майна, належного ОСОБА_3, відбувався ще до виникнення права власності на спірні нежитлові приміщення у позивача по справі, тому ніяким чином не доводять чинення перешкод у користуванні приміщеннями відповідачем позивачу вже після зміни власника.

Факти звернення до правоохоронних органів для відповідного реагування на протиправну як на думку позивача поведінку ОСОБА_3, матеріали справи не містять, оскільки як було зазначено представником позивача, його довіритель до них не звертався.

Щодо пояснень позивача в якості свідка, то суд розцінює їх як свідчення які підтверджують лише не допуск його до приміщення працівниками валютно-обмінної установи, а не відповідачем по справі, а тому доказового значення по справі не несуть.

Крім того, суд наголошує на тому, що згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Тому вимоги позивача про зобов'язання осіб, які пов'язані із ОСОБА_3, звільнити нежитлові приміщення підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, є по-перше неконкретними, а по друге ставлять питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами,

дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про його вселення в нежитлові приміщення підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, то суд зазначає, що питання про вселення осіб у приміщення регулюється Житловим Кодексом України, який в свою чергу дає визначення житловому фонду, в якому особи мають право мешкати.

Так, відповідно до ч.3 ст. 4 ЖКУ до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначенні для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Оскільки відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а позивач та його представник не змінювали редакцію та формулювання цієї позовної вимоги, то підстави для її задоволення, з огляду на положення Житлового Кодексу України, відсутні.

Щодо вимоги про зобов'язання ОСОБА_3 та всіх пов'язаних з ним осіб, не чинити перешкод у здійсненні права користування ним - ОСОБА_1 належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями підвалу №І,ІІ, ІІа, ІІб, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІV, IVa, Va, Vб, XLVII, XLVIIa в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, то її вирішення кореспондується із висновками, до яких суд прийшов при прийняті рішення щодо перших двох вимог, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у здійсненні права користування ОСОБА_1 належними йому приміщеннями.

Щодо зобов'язання інших осіб, які не були конкретизовані позивачем, то ця вимога також є безпідставною з огляду на позицію Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

У відповідності до ч.4 ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 8,14,15, 57, 60, 201, 202, 203 ЦПК України, ст.ст. 8, 41 Конституції України, ст. ст. 15,16, 321, 386, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном, виселення та вселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27 січня 2016 року.

Суддя Н.В. Якуша