Категорія 27Доповідач Колос С. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі :

головуючого Колоса С.С.

суддів : Іващука В. А., Стеблюк Л. П.

секретар судового засідання : Маркевич Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання припинення основного зобов»язання та іпотеки, визнання недійсним договору купівлі продажу квартири та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду від 06 жовтня 2015 року,

встановила :

Рішенням Вінницького міського суду від 06 жовтня 2015 року в зазначеному позові відмовлено .

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що зазначені в позові обставини не являються підставами для припинення основного зобов»язання та іпотеки, визнання недійсним договору купівлі - продажу .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, на недотримання норм матеріального та порушення процесуального права .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_5, що діє в інтересах та за дорученням ОСОБА_2, яка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог з підстав викладених у скарзі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які просять скаргу відхилити, а рішення залишити без змін, мотивуючи тим, що воно є законним та обгрунтованим, колегія суддів вважає, що подану скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні .

Відмовляючи у позовних вимогах судом першої інстанції дано належну оцінку зібраним по справі доказам та вірно застосовано норми діючого законодавства .

Судом першої інстанції встановлено, і не заперечується сторонами, що 24 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів ( а. с. 5 6 ). Згідно договору позикодавець передав у власність позичальникові 150 000 гривень з зобов»язанням повернення цієї суми до 24 травня 2014 року. Відповідно до п. 4 договору у разі, якщо ОСОБА_6 своєчасно не здійснить платежу на користь ОСОБА_3 відповідно до умов договору, які встановлено п. 1, він зобов»язаний сплатити суму боргу, а також 25 000 гривень до 24 липня 2014 року, в цьому випадку, сторони домовились про продовження строку дії договору до 24 липня 2014 року .

На забезпечення зазначеного договору позики сторони 24 січня 2014 року уклали договір іпотеки ( а. с. 7 - 9 ). Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 31, 6 кв. м., яка належить іпотекодавцю .

Встановлено, що ОСОБА_2 у встановлені договором позики строки кошти в сумі 150 000 гривень не повернуто .

Твердження зазначені в позові, що надані ОСОБА_2 22 лютого 2015 року кошти в сумі 175 000 гривень по розписці ( а. с. 11 ) є повернення боргу ОСОБА_3 відповідно до договору позики від 24 січня 2014 року, що є підставою для припинення договірних зобов»язань, є безпідставними, виходячи з наступного .

Відповідно до п. 11 зазначеного вище договору позика вважається повернутою у випадку наявності на примірнику цього договору відмітки позикодавця про одержання грошей, або наявності розписки позикодавця про повний розрахунок, або після зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. У тому випадку, коли позикодавець ухиляється ( відмовляється ) від прийняття від позичальника суми позики, виконати свої зобов»язання шляхом депонування грошових сум у депозиті нотаріуса з метою виконання зобов»язань та наступного її перерахування на ім»я позикодавця .

Як вбачається з матеріалів, на примірнику договору відмітка позикодавця про одержання грошей не поставлена, відсутня розписка позикодавця про повний розрахунок, не зараховано відповідна сума на банківський рахунок позикодавця, не перерахована сума боргу і на депозит нотаріуса і це вказує на те, що умови договору не виконано, грошові кошти не повернуто. Отримані ОСОБА_3 кошти по розписці від 22 лютого 2015 року є не повернення позики, а наявності нових правовідносин, що виникли між сторонами щодо іншого договору позики .

Відповідно до розділу 5 договору іпотеки ( ст.. 36, 37 ЗУ « Про іпотеку » ) ОСОБА_3 13 березня 2015 року звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу з вказівкою використання права звернення стягнення на предмет іпотеки ( а. с. 47 ) .

В межах строку визначеного зазначеним Законом ОСОБА_3 скористався своїм правом іпотекодержателя та звернув стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, зареєструвавши право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 952 1466, реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна 01. Заборгованість по договору позики становить 175 000 гривень, а вартість спірного нерухомого майна згідно довідки ТОВ « Подільський експертний центр » оцінено в 190 000 гривень ( а. с. 22 ) .

З правової позиції Верховного Суду України висловленій 22 жовтня 2014 року по цивільній справі № 6 153 цс 14 вбачається, що відповідно до статті 1 Закону України Про іпотеку іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом .

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином .

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону України Про іпотеку іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору .

Статтею 17 Закону України Про іпотеку встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом .

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником .

Відповідно до п. 6. 1 договору іпотеки цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до 24 липня 2014 року, але у будь якому випадку до повного виконання іпотекодавцем зобов»язань за договором позики .

Зазначене спростовує твердження викладені в апеляційній скарзі, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов»язання .

Суд першої інстанції прийшов також до вірного висновку, що при укладенні договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, сторони діяли у відповідності до ст.. ст. 655, 656 568 ЦК України, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. ОСОБА_3, як власник квартири ( право зареєстровано в Держаному реєстрі і реєстрація не скасована ) скористався своїм правом та передав нерухоме майно у власність ОСОБА_4 ( а. с. 10 ). За домовленістю сторін продаж вчинено за 210 772 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору шляхом перерахування на розрахунковий рахунок продавця .

Інші твердження викладені у скарзі вірного в цілому висновку суду першої інстанції не спростовують .

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань .

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, так як постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити .

Рішення Вінницького міського суду від 06 жовтня 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення .

Протягом двадцяти днів з часу проголошення на ухвалу може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ .

Головуючий С. С. Колос

Судді : В. А. Іващук

ОСОБА_7

Вірно з оригіналом :