Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у період з 11 жовтня 2012 року по 14 листопада 2014 року вона займала посаду головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області, яка належить до сфери управління Сектора медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області, правонаступником якого є Державна установа «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» (далі - ДУ «ТМО МВС України»).

Вказувала на те, що наказом від 14 листопада 2014 року № 401 її було звільнено із займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, при цьому належних розрахунків із нею проведено не було.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила, стягнути з ДУ «ТМО МВС України» на свою користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 13 192 грн 74 коп., суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 4 915 грн 33 коп., компенсацію за час невикористаної щорічної відпустки у розмірі 501 грн 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60 950 грн 34 коп., а також 13 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДУ «ТМО МВС України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 79 559 грн 89 коп., з яких: заборгованість із заробітної плати у розмірі 13 192 грн 74 коп., сума вихідної допомоги при звільненні - 4 915 грн 33 коп., компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 501 грн 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 60 950 грн 34 коп.

Ухвалено провести виплату заборгованості із заробітної плати, вихідну допомогу при звільненні, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вирахуванням податку на прибуток та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ДУ «ТМО МВС України» на користь ОСОБА_1 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі ДУ «ТМО МВС України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що у період з 11 жовтня 2012 року по 14 листопада 2014 року ОСОБА_1 займала посаду головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області.

Відповідно до наказу від 14 листопад 2014 року № 401 о/с ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою останньої від переведення її на роботу в іншу місцевість за новим місцем дислокації підприємства.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, ГУМВС України в Донецькій області було реорганізовано в Сектор медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області, який в подальшому змінив найменування на ДУ «ТМО МВС України».

З листів Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області вбачається здійснення позивачу відповідних нарахувань, з приводу яких заявлено позовні вимоги.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач надала суду належні та допустимі докази на підтвердження нарахованих, проте не виплачених їй грошових коштів.

Крім того, відповідачем не спростовано доводів позивача, не надано доказів на підтвердження своїх заперечень.

При цьому судами зазначено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем належних ОСОБА_1 грошових коштів, останній завдано моральної шкоди, розмір якої визначено судами, виходячи із засад виваженості та справедливості.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансується з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, лікарня з поліклінікою Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, в якій працювала позивач, розташована у м. Горлівка Донецької області.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» про початок антитерористичної операції на сході України, в тому числі у м. Горлівка Донецької області.

Що стосується часткового задоволення вимог позивача про відшкодування завданої їй моральної шкоди, колегія суддів заертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачам.

Разом з тим позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дій чи рішень відповідачів при звільненні останньої та невиплаті їй належних грошових сум та доказів вини відповідачів у спричиненні їй моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність вини відповідача у невиплаті ОСОБА_1 належних їй при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а також у заподіянні останній моральної шкоди.

Переглядаючи рішення районного суду, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська