У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,

Іваненко Ю.Г., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про стягнення витрат на санаторно-курортне лікування та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року та касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго») про стягнення витрат на санаторно-курортне лікування та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що у 1968 році, йому, у віці 6 років, були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, що належить відповідачу, внаслідок чого він став непрацездатним інвалідом 2 групи з дитинства (довічно).

Згідно з рішеннямЗалізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року винним у заподіянні шкоди було визнано відповідача.

Відповідно до рішення Залізничного районного суду від 09 липня 2001 року відповідача було зобов'язано сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень. Цим же рішенням була встановлена потреба у санаторно-курортному лікуванні позивача.

Відповідач, незважаючи на рішення суду умисно його не виконує, знаючи про проходження позивачем санаторно-курортного лікування.

Позивач указує на те, що такі дії відповідача порушують його права, завдають йому душевних страждань та обумовлюють життя в злиднях. Бездіяльність відповідача примушує його вживати додаткових зусиль та заходів в організації власного життя, засобів пересування, нормального харчування, догляду, та призводить до тяжких моральних травм, принижує його людську гідність, що не може не позначитись на його психологічному стані, та завдає тяжких моральних страждань.

ОСОБА_3 просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Київенерго» на користь ОСОБА_3 витрати на санаторно-курортне лікування в розмірі 40 600 грн та 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «Київенерго» на користь держави 806 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ «Київенерго» просить скасувати судові рішення в частині стягнення з ПАТ «Київенерго» на користь позивача витрат на санаторно-курортне лікування, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення таких позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційних скарг, вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині стягнення витрат на санаторно-курортне лікування, суд апеляційної інстанції погодився з висновками ухваленого в цій частині рішення суду першої інстанції про те, що позивач відповідно до судового рішення має право на санаторно-курортне лікування в медичних закладах, а відповідач зобов'язаний сплачувати необхідні платежі. ОСОБА_3 перебував на санаторно-курортному лікуванні у закладі, який має відповідну ліцензію МОЗ на надання медично-лікувальних послуг громадянам та інвалідам, відповідні матеріально-технічні засоби для надання таких послуг, та кліматичні умови для оздоровлення та лікування природними ресурсами курортів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд указував на те, що вказані позовні вимоги позивачем не доведені.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Установлено, що 23 червня 1968 року ОСОБА_3 у віці 6 років були завдані тяжкі тілесні ушкодження у трансформаторному пункті № 1298, що належить відповідачу, внаслідок чого позивач став інвалідом ІІ групи з дитинства.

Рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року винним у завданні шкоди було визнано відповідача, за ОСОБА_3 визнано право на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою працездатності до досягнення ним 15 років (а. с. 27-29).

Рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 27 квітня 1981 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 804,97 крб витрат, пов'язаних із втратою працездатності, за період з 01 жовтня 1979 року до 21 квітня 1981 року (а. с. 32-34).

Рішенням Залізничного районного суду від 9 липня 2001 року стягнуто з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані із втратою працездатності, у розмірі 58 443 грн 55 коп. за період з 1 січня 1981 до 01 лютого 2001 року, відшкодовано моральну шкоду - 21 750 грн. Визнано за ОСОБА_3 право на санаторно-курортне лікування у медичних закладах та компенсацію на придбання ліків. Зобов'язано відповідача сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня до вересень, лікування у медичних закладах, компенсацію на придбання ліків. Визнано за ОСОБА_3 право на протезування та ортопедичне взуття та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 вартість протезів. Стягнуто з відповідача витрати на побутовий догляд у розмірі 136 грн та звичайний догляд - 272 грн. Зобов'язано відповідача відшкодовувати витрати на побутовий та звичайний догляд довічно. Зобов'язано відповідача придбати для ОСОБА_3 автомобіль марки «Таврія», сплативши вартість переобладнання, сплачувати щомісячно кошти на придбання пального, зобов'язано придбати збірний гараж вартістю 5 000 грн (а. с. 35-38).

За 2014-2015 роки відповідачем кошти позивачу на санаторно-курортне лікування не надавалися, тому за період з 06 серпня 2014 року по 18 серпня 2014 року та з 06 липня по 20 липня 2015 року ОСОБА_3 сплатив власні кошти за лікування у санаторно-курортному закладі «Санаторій ім. Гоголя» у м. Миргороді Полтавської області.

Курортний заклад «Санаторій ім. Гоголя» входить до реєстру об'єднання «Миргород-курорт». Визначено тип курортного закладу - санаторно-курортний заклад: санаторій; ліценція АВ №49762 від 09 березня 2006 року; тип курорту - бальнеологічний, кліматичний, питний; сертифікат М3 № 00712; вул. Миргородських Дивізій, 12, м. Миргород, Полтавська область.

Судами було встановлено, що позивач дійсно перебував на санаторно- курортному лікуванні у закладі, який має відповідну ліцензію МОЗ на надання медично-лікувальних послуг громадянам та інвалідам, відповідні матеріально-технічні засоби для надання таких послуг та кліматичні умови для оздоровлення та лікуванням природними ресурсами курортів, та сплатив (18 850+21 750) 40 600 грн.

Відповідно до п. 7 Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян (далі -Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 року№ 785, середня вартість санаторно-курортної путівки визначає Міністерство праці та соціальної політики України за поданням Фонду соціального захисту інвалідів та погодженням з Міністерством фінансів України щороку до 15 березня в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України про Державний бюджет України на поточний рік.

Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 року № 785 (далі - Порядок № 785), визначає механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених законодавством України.

Відповідно до пункту 7 вказаного Порядку середню вартість санаторно-курортної путівки визначає Мінпраці за поданням Фонду соціального захисту інвалідів та погодженням з Мінфіном щороку до 15 березня в межах обсягу бюджетних коштів, виділених відповідно до Закону України про Державний бюджет на поточний рік. Тобто, Кабінет Міністрів України делегував постановою від 17 червня 2004 року № 785 надані йому законом повноваження по визначенню середньої вартості путівки Міністерству праці та соціальної політики України.

Відповідно до наказів Міністерства соціальної політики України від 08 квітня 2014 року № 203 та від 13 березня 2015 року № 279 установлено середню вартiсть санаторно-курортної путiвки для виплати грошової компенсацiї замiсть санаторно-курортної путiвки та вартостi самостiйного санаторно-курортного лiкування в межах обсягу бюджетних коштiв, видiлених вiдповiдно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рiк» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік», у сумi 360 гривень.

Однак, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в указаній частині, не перевірив та не навів розрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням зазначеного.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, відмовляючи в задоволенні заявленої ОСОБА_3 позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної тривалим невиконанням судового рішення, апеляційний суд безпідставно вказує на відсутність доказів заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди, при цьому погоджуючись із стягненням витрат на санаторно-курортне лікування.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм

належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 13 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак