У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Григоренка М.П., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2016 року у задоволенні вказаного позову відмовлено за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Вважаючи рішення суду незаконним, таким, що порушує права дитини на отримання матеріальної допомоги до закінчення навчання у вищому навчальному закладі, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спільна дитина позивача та відповідача перебуває на навчанні в Одеській національний музичній академії ім.Нежданової, і, хоча не навчається стаціонарно, проте змушена двічі на рік проживати близько двох місяців в м. Одесі для здачі екзаменів та нести витрати на проживання, харчування, транспорт. Стверджує, що дочка потребує матеріальної допомоги від свого батька, котрий жодним чином, в тому числі і матеріальним, не бере участі у її вихованні. Звертає увагу, що суд неправомірно поклав на позивача обовязок доведення матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти, оскільки закон передбачає доведення стороною тих обставин, на підставу своїх вимог. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 199, 200 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 ___________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/14717/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_4

Провадження № 22-ц 787/1663/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_5

"Про застосування окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодобатьківства, материнства та стягнення аліментів" Верховний Суд України розяснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ №002663, виданим 27 вересня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне.

На даний час ОСОБА_6, яка досягла повноліття, є студенткою другого курсу заочного відділення оркестрового факультету бюджетної форми навчання Одеської національної музичної академії імені ОСОБА_7, яку має закінчити в червні 2018 року (довідка №4136 від 13.01.2016 р., видана ОСОБА_6 Одеською національною музичною академією ім. А.В.Нежданової).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідача, який є її колишнім чоловіком та батьком дитини ОСОБА_6, з липня 2015 року припинив надавати матеріальну допомогу на утримання останньої, хоча зобовязаний це робити до закінчення її навчання, при чому його майновий стан дозволяє сплачувати аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було подано належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що у зв'язку з продовженням навчання у вищому навчальному закладі повнолітня ОСОБА_6 дійсно потребує матеріальної допомоги, адже навчається на заочному відділенні й за рахунок коштів державного бюджету, а також взяв до уваги відсутність доказів щодо спроможності відповідача надавати таку матеріальну допомогу.

На підтвердження даного висновку у рішенні містяться необхідні обґрунтування і доводи, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Викладені в апеляційній скарзі мотиви і зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Аналіз норм закону, що регулюють дані правовідносини, вказує на те, що призначення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, перебуває у тісній залежності від можливості платника надавати таку матеріальну допомогу. Жодних доказів на підтвердження такого матеріального стану відповідача, який й би дозволив йому утримувати повнолітню дочку, що продовжує навчання заочно на бюджетній формі позивачкою не надано і судом їх також не здобуто, у звязку з чим позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_5

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Згідно: суддя-доповідач ОСОБА_5